PRVOBYTNĚ POSPOLNÁ SPOLEČNOST

psáno vědeckým stylem

leden až duben 1986

© Státní
Poustevnictví
Praha

ROCK‘N‘ROLL SCIENCE

všem láskám

1. Úvod
Na úvod je třeba uvést nové vymezení pojmu prvobytně pospolná společnost, tak jak je v této knize chápána. Používám tento termín pro předotrokářskou společnost, a jelikož už patriarchát je třeba považovat za formu otrokářství, tedy předpatriarchální společnost.
Třeba zdůraznit, že původní pojetí matriarchátu, ač ještě v mysli mnoha lidí přežívá, se již nepovažuje za správné. Toto pojetí „vlády žen“, které si vymyslel J. J. Bachofen roku 1861, je ve skutečnosti jen nesprávnou aplikací tehdy nově se objevivší Darwinovy vývojové teorie. Vychází z předpokladu, že před patriarchátem musela být nějaká zaostalejší společnost - a co to mohlo být – přeci když muži vládla žena. Navíc je tu vidět, že k otázce je přistupováno s předsudkem, že „někdo vládnout musí“. Samo tvrzení, že Bachofen matriarchát objevil a Morgan jej dokázal už dnes nemůže obstát. Neboť Bachofen matriarchát „objevil“ na základě studia řeckých textů (!), a Morganovy „důkazy“ už dnes také není možné brát vážně. Už B. Engels v předmluvě ke čtvrtému vydání díla H. L. Morgana „Pravěká společnost“ (Ancient Society, 1877) z roku 1891 konstatuje, že za uplynulých 14 let od prvního vydání byly provedeny důležité výzkumy antropologické, prehistorické a právní a že se objevila nejen nová materie, ale i nová hlediska metodologická, takže některé Morganovy domněnky byly otřeseny nebo vůbec pozbyly platnosti. (citace: Ludvík Svoboda, doslov k Frazerově Zlaté ratolesti) Pokud se matriarchát někde vyskytl (Amazonky apod.), byla to až reakce na patriarchát, kdy se ženy vzbouřily proti mužské nadvládě. (Mohlo jít i o reakci na patriarchát u sousedního kmene.)
Pro středoevropské podmínky můžeme předpokládat patriarchát v eneolitu (a nějaké náznaky matriarchátu asi nejdřív v bronzu). - Zajímavá je rozdílnost pohřebního ritu u lidu se zvoncovými poháry a lidu se šňůrovou keramikou. U zvoncových pohárů vychází ještě z původního pojetí polarit (muž leží na levém boku, žena na pravém) u lidu se šňůrovou keramikou už odpovídá pozdějšímu patriarchálnímu pojetí (muž leží na pravém boku, žena na levém). I když nemůžeme vyloučit, že i u zvoncových pohárů jde pouze o přežívání staršího ritu. Vývoj také nebyl rovnoměrný - do Řecka přichází patriarchát až se vpádem Achajců v polovině 13. st. př. l., s příchodem železa, a tak můžeme předpokládat míšení původního a patriarchálního pojetí i v pozdější, „ryze patriarchální“ době.
Uvažovat o nějakém matriarchálním - prepatriarchálním manželství je absurdní. Důvod vzniku manželství je čistě potravní - jelikož má žena aktivní polaritu, větší trpělivost a vytrvalost, nasbírá víc bobulí než muž, ale jelikož je slabší, je možné jí pak bobule vzít. Prvním otrokem byla žena. Manželství je čistě patriarchální - otrokářskou institucí. Přijímané tvrzení, že klasické otrokářství se vyvinulo z patriarchální polygamie je třeba doplnit tím, že tato se vyvinula z (převážně monogamního) manželství. Původně tedy bylo manželství čistě ekonomickou institucí, a nebylo spojováno s nějakým omezením sexuálního života. Sexuální motiv je i absurdní v době kdy panovala sexuální volnost. Místy pak došlo vlivem pozůstatků původního pojetí dokonce i k opětnému ekonomickému osvobození ženy, k tomu, že žena měla plnou sexuální svobodu, co vypěstovala a vyrobila patřilo jí, a majetkem muže byly pouze děti, které se jeho manželce či manželkám narodily. U takových národů pak nacházíme stejné slovo pro ženu, dítě a otroka.
... Podobně i ve staroslověnštině znamená „otrok „ - dítě.
... Můžeme dokonce najít i paralelu mezi manželstvím a lidojedstvím - když nerostly bobule, snědla se rovnou žena.
Stejně tak je naivní usuzovat na existenci rodin podle počtu ohnišť  prepatriarchálních nálezech. Kolem jednoho ohně se může hřát jen určitý počet lidí, který sice může někomu připomínat rodinu, ale to je vše. V případě pecí na vaření pak jde o to, že od jistého počtu členů se vaření stává nehospodárným - vyhazují se „anonymní“ zbytky, které nikdo nechce dojídat. - Důvod k rozdělení skupiny je tedy i v těchto případech ryze ekonomický a praktický, a nejenže není sexuální, ale nemá ani nic společného s manželstvím. 

Celé pojetí této knihy je evolucionistické. Chci se však vyhnout vulgárnímu darwinismu, který nemá s Darwinem nic společného. Různým teoriím, které vypadají, jako by je psali myslivci a vojáci. Omlouvání úchylností tím, že je člověk “zdědil po svých dravých předcích“ považuji za pustý alibismus. (R. A. Dart dokonce vytýká Darwinovi, že tento “poznatek“ ze svých pozorování nevyvodil.)
(Darwin rozhodně nebyl vulgární. Darwinovo „We do not know, how ignorant we are.“ - „Ani nevíme, jak jsme blbí.“ Zní dokonce daleko příjemněji než klasické „Vím, že nic nevím.“, ze kterého je cítit silný důraz na „Já vím...“, pýchu, když už to nejde na vědomost, tak aspoň na nevědomost, touhu prosadit se za každou cenu, bez ohledu na to jestli něco vím nebo ne. Dnešními slovy - sklony ke kariérismu, který byl zjevný zejména u vědců, kteří se tvrdě stavěli proti všem novým objevům ohledně vývoje člověka.)
Pokud jde o vývoj člověka, zajímá mě „hlavní větev“, tedy ty populace, přes které se pravděpodobně vývoj ubíral. Nechci tvrdit, že všechny populace byly takové, jak popisuji. Samozřejmě existovaly různé odchylky, které se však na vývoji přímo nepodílely, které zanikly.
V této knize předkládám četné nové myšlenky - nebo ani ne tak nové, jako myšlenky, kterým dosud nebyla věnována patřičná pozornost. Proto mohu jen předpokládat, že mnohými lidmi nebude přijata právě nejpříznivěji. ... Vzpomeňme si na všechny ty, kteří ohledně vzniku a vývoje člověka něco nového objevili, a ostatní jim jen nadávali, aniž by se objevem vůbec blíže zabývali.
... Pokouším se zde načrtnout jiné než tradiční pojetí vývoje člověka. Možná že je toto dílo poněkud nevyzrálé, snad bylo psáno vzhledem k závažnosti námětu příliš rychle. Přesto se domnívám, že obsahuje mnohé informace, které by lidé měli vědět.

2. Evoluce druhů
Považuji za vhodné, uvést hned na začátku této knihy, pojednávající o základním stupni vývoje lidské společnosti, jednu z méně známých verzí evoluční teorie, popisující principy, podle nichž možná ke vzniku člověka a tedy i lidské společnosti vůbec došlo.
Jde o to, že jakýkoliv vývoj druhu je výhodný především pro druh jako celek, ale zároveň probíhá na úkor jednotlivců. (Ač to zní podivně, jde v podstatě o zákon zachování energie v trochu jiné podobě.) Rozhodně to neznamená nějaké odsouzení vývoje. Znamená to pouze, že při každém vývoji vzniká jistý dluh. Zájmy jedince jsou podřízeny zájmu druhu. Vyvíjí se druh, ale jedinci, ze kterých se skládá, zaostávají. Pokud jim není ani později umožněn individuální vývoj, dojde časem k tomu, že druh, sestávající ze samých zaostalých jedinců, ustrne, stane se neschopným dalšího vývoje. A dalšího vývoje se zúčastní druhy, kde byla jedincům dána větší možnost individuálního vývoje. Např. v živočišné říši můžeme dobře sledovat známé slepé vývojové větve, ale také nit, vedoucí od mikroorganismů až k dnešnímu člověku.
Sám vývoj - vznik mutací a jejich rozšíření v populaci má jisté zákonitosti. Mutace vznikají nejvíc za nepřirozených podmínek. Může to být nepřirozené prostředí, nepřirozená strava, příbuzenská plemenitba, nadměrné množení, aj. A tyto nepřirozené podmínky působí mutagenně potud, pokud jsou nepřirozené. Jakmile se druh např. novému prostředí nebo jiné stravě biologicky přizpůsobí, nemají již za následek další mutace. A rozšíření nové mutace v populaci je dáno dost nešikovně tím, nakolik je vázána se smíšeností polarit a s tím spojenou agresivitou. Nejde o pouhý sexuální výběr, kdy vítězí agresívnější jedinci. I v případě, že výběr probíhá ještě podle přirozených kritérií, při nichž agresivita nehraje žádnou roli, uplatní se geneticky, jelikož agresivita je téměř vždy spojena s vyšší plodností, agresívnější jedinci ve větší míře. To ovšem často vede k řetězovému nárůstu agresivity na takovou míru, že dochází k ustrnutí ve vývoji, vzniku oněch známých slepých větví, a další vývoj je nesen méně agresívními druhy.
Vidíme tedy, že agresivita slouží vývoji druhu, ale zároveň je v rozporu s individuálním vývojem. Preferuje totiž vlastnosti vhodné pro druh, a vlastnosti vhodné pro vývoj jedince jsou potlačovány nebo zůstávají stranou. (I když i preference vlastností, zpočátku pro druh vhodných, může vést časem do slepé uličky a způsobit naopak ztrátu životaschopnosti druhu.) Pro vyvážený vývoj je nutné rozvíjet vlastnosti či mechanismy, které agresivitu brzdí, které se však už u vyšších živočichů nepředávají dědičně, ale výchovou.
Vývoj bez výchovy by vedl k ustrnutí psychiky jedinců, vývoj bez mutací, rozšiřovaných přes agresívní jedince na celou populaci, by vedl k ustrnutí druhu - nedošlo by ke vzniku žádného složitějšího či dokonalejšího těla, které by mohlo být nositelem vyššího vědomí.
Na „stromu života“ můžeme dobře pozorovat, jak u původního druhu stoupá agresivita - původní býložravci začínají požírat jiné živočichy - tím vzrůstá variabilita druhu či množství mutací, dochází k rozdělení původního druhu na několik nových druhů, masožravé druhy ustrnou, a další vývoj probíhá přes druhy, které si uchovaly býložravost. (1) To se několikrát opakuje. Na jednom z konců tohoto stromu je dnešní člověk. (Mluvit o jediném vrcholu by znamenalo tvrdit, že žádné z dnešních zvířat není schopno dalšího vývoje, což není tak jisté.) Typickými ukázkami zakrnělých větví, ustrnulých druhů neschopných dalšího vývoje, druhů, které se již po desítky miliónů let nemění, druhů, pro které se agresivita stala přirozeností a u kterých může být sotva řeči o nějaké výchově, jsou například žraloci a krokodýli.
Půjdeme-li blíž „ke prameni“, zjistíme, že celý vývoj živočišné říše je jedním velkým dluhem. V podstatě začal tím, že se jedny mikroorganismy začaly živit jinými mikroorganismy. Došlo k rozdělení na rostliny a živočichy na nich „parazitující“. Vývoj všeho živočišstva byl umožněn na úkor rostlinné říše, která mu slouží jako potrava (Půjdeme- li ještě dál, zjistíme podobný dluh rostlin vůči nerostům, atd.) Později byl vývoj ještě urychlen tím, že se živočichové začali požírat navzájem. - Jakožto nepřirozená strava působí maso jako silný mutagenní faktor. (Dokud nedojde k biologickému přizpůsobení druhu na novou stravu - jeho ustrnutí.) Tím vznikly dluhy i v samotné živočišné říši.
Cílem výchovy je zbavit psychiku jedince agresívních sklonů, sklonů, které sice umožnily vývoj druhu, ale umožnily jej na úkor těl jedinců jiných druhů a psychiky jedinců stejného druhu. Cílem výchovy v případě člověka je učinit jej svobodnou bytostí, opravdovým pánem přírody, pánem ve smyslu ideálního vladaře, který pečuje o blaho svých poddaných, nikoli nějakého méněcenného slabocha, který si dokazuje svou moc tím, že ničí a poroučí.
Svůj dluh vůči ostatní přírodě, který vznikl během vývoje, může člověk splatit jen tím, že se pro ni stane zdrojem dobra. Že už jí nebude škodit, ale bude jí pomáhat v jejím vývoji.
Největší překážkou výchovy je však právě agresivita sama. Ta totiž znemožňuje komunikaci a tím i možnost učení a výchovy vůbec. Tvor, který nenávidí, rozhodně odmítá uznat přednosti toho, koho nebo co nenávidí, a je zcela neschopen se poučit.
Aby mohla nějaká výchova vůbec existovat, je třeba umět agresivitu v různých způsobech chování postřehnout. Během vývoje totiž mohlo dojít k jejímu zastření, k jejímu projevu v zastřených formách. (Např. agresivita býložravců příliš specializovaných na rostlinnou stravu se vybíjí ekologickým ničením (králíci), ap.) A také vlivem konvencí dostala různé nové názvy, o kterých se dnes předpokládá, že nemají s agresivitou nic společného, ba dokonce, že jsou jejím opakem. (Mnoho lidí si například myslí, že žárlivost je láska.) Je třeba pamatovat, že mnohé druhy agresívního chování vznikly za určitých podmínek, a jejich přetrvávání v pozdějších změněných podmínkách je nefunkčním anachronismem, avšak často tak vžitým, že si jeho škodlivost málokdo uvědomuje.
Nepochopení agresivity jde dokonce tak daleko, že považuji za nezbytné ji i definovat jako „chování, které škodí druhým“. Časté používání slova „agresívní“ ve smyslu “energický“, bez spojitosti s ubližováním, považuji za nesprávné.
I když i tak zahrnuji do pojmu „agresivita“ dvě věci. Agresivitu individuální (nitrodruhovou), doprovázenou zuřivostí či podobnými jevy, a agresivitu druhovou (mezidruhovou), která, pokud je prováděna instinktivně, pokud se stala pro druh biologicky přirozenou, není zuřivostí provázena. (Což může mást.) U skutečně masožravých zvířat při lovu žádnou zuřivost nepozorujeme, a přesto lze mluvit o agresivitě.
Skutečnost existence „lovecké horečky“, popisované v mysliveckých příručkách, - jakýsi druh rozčilení při lovu, který je pro některé lidi požitkem, díky kterému dokáží zabíjet „pro zábavu“, je jen dalším důkazem, že člověk se dosud biologicky masožravcem nestal.

Rozdělení živočichů na dvě polarity - mužskou a ženskou, a vznik těchto polarit je dosud záhadou. Rozdělení na dvě pohlaví z důvodu rozmnožování není z biologického hlediska nutné. To se dá zařídit i jinak. - Ostatně je známo dost živočichů, včetně některých ryb (kanic), kde toto rozdělení neexistuje, neboť jsou hermafroditní, dokonce i u savců bylo pozorováno samooplození (např. laboratorní myši), atd. (2)
Můžeme však pozorovat, že toto rozdělení napomáhá komunikaci mezi jedinci, odstraňuje agresivitu a tak umožňuje učení a individuální vývoj. Naneštěstí toto rozdělení není definitivní a úplné. Jak známe z psychoanalýzy, každý je do jisté míry bisexuální. A jak již bylo řečeno, při vývoji druhu jsou zvýhodněni pro svou vyšší plodnost právě jedinci se smíšenějšími polaritami. Jedinci se smíšenými polaritami jsou agresívnější, snadněji se přizpůsobují potřebám druhu či skupiny (přijímají snáz konvence), avšak mají jen malé předpoklady pro vlastní individuální vývoj. (Z psychoanalýzy dále víme, že jsou přístupnější hypnóze, mají sklony k masochismu - agresi vůči vlastní osobě, neurózám, fetišismu, narcismu, egoismu, homosexualitě atd. Cílem psychoanalytické léčby je (nebo by mělo být), právě zbavit člověka problémů, které ze smíšenosti polarit vyplývají.)
Zhruba se dá říci, že pokud jsou polarity od sebe odděleny, mohou spolu komunikovat. V případě, že se vyskytují obě v jednom člověku (či zvířeti), nekomunikují spolu. A takový člověk (či zvíře) pak ztrácí i schopnost komunikovat s jinými tvory. - Polarity, které nekomunikují uvnitř jednoho těla, ztratí i schopnost komunikovat navenek. Potom, místo aby přítomnost někoho jiného podporovala komunikaci, podporuje naopak agresivitu.
Tuto postupnou ztrátu schopnosti komunikovat, která je dána geneticky, je možno vyvážit jen stále větším a větším podílem učení, výchovy. Dědičnost chromozómovou je třeba doplnit dědičností výchovou.
Můžeme tedy tuto kapitolu uzavřít shrnutím, že druh se vyvíjí mutací, jedinec učením.

1) „... Tato skutečnost je dobrou ilustrací široce platného pravidla, že v evoluci jsou obvykle významnější a úspěšnější ty formy, které si uchovávají obecnější a původnější znaky. Takové formy jsou totiž vždy vývojově plastičtější a přizpůsobivější než formy s evolučně fixovanými specializovanými znaky.“                                                                     V. Mazák
2) „... Rozmnožování není sice se sexualitou dosud spojeno na nejnižší živočišné úrovni, u bičíkovců kmene Protozoa, jejichž sexuální mechanismy zajišťují spíše jen změnu fyziologického stavu, ...“                          Ivo Pondělíček, Jaroslava Pondělíčková-Mašlová
    „Sexuální pochody jsou známé u všech skupin prvoků. Že u některých skupin chybějí, je pravděpodobně druhotný zjev. V mnoha případech není sexualita přímo spojena s množením, jde spíše o změnu fyziologického stavu prvoka či o překonání depresivních stavů. (!)“
                                                                                                                        V. Novák a kol.
    Vše tedy nasvědčuje tomu, že sex je starší než pohlavní rozmnožování, že rozmnožování bylo k sexu připojeno až druhotně. Tvrdit, že účelem sexu je plození je tedy nesmysl. Sex zpočátku nebyl spojován s „živočišnou výrobou“.

3. Vývoj hominidů
Vývoj hominidů probíhal podle obdobných principů jako vývoj ostatních živočišných druhů. Také zde můžeme sledovat postupný růst agresivity a masožravosti u původně býložravých druhů, a vývoj probíhající přes býložravé druhy či populace. (1) Můžeme pozorovat křivku masožravosti, která vytváří jakousi vlnovku, a která se (jelikož vývoj hominidů je rychlejší než vývoj jiných druhů) zhruba shoduje s ledovými dobami. - Vždy po skončení ledové doby se opět vrací k býložravosti. (Viz obr. na str. 12)
Teorie o postupném plynulém vzrůstání masožravosti, které navíc odvozují veškerou „lidskost“ z množství snězeného masa, nemají žádný reálný podklad. (2) Jsou to teorie vzniklé na podkladě barvitých „rekonstrukcí“ malovaných různými malíři, nikoli na podkladě skutečných archeologických nálezů. A také se do těchto teorií promítá zakomplexovaná psychika jejich autorů. Je až zarážející, nakolik trpí třeba i takový autor jako R. Leakey, který přitom sám razí termín „sběrači-lovci“, který považuje za správnější než původní „lovci-sběrači“, „syndromem jídelního lístku“. (Myslím tím známé: ... s bramborem, ... s knedlíkem, přičemž ve skutečnosti jde samozřejmě o brambory či knedlíky, ke kterým je přidán kousek masa.) O D. Morrisovi, autorovi Nahé opice ani nemluvě.
Veškeré nálezy nasvědčují tomu, že „spotřeba masa“ byla mnohonásobně menší, než se dosud soudilo, a že se masožravost v podstatě omezovala pouze na ledové doby, a v dobách meziledových byla výjimkou. Pro Afriku pak můžeme uvažovat spíš o obdobích sucha? A jako paralelu uvést “masožravé zvyky, k nimž se paviáni uchylují jen v době sucha“ (Dart). Také se pravděpodobně zpočátku jednalo převážně o pojídání mršin, což, ač to může mnohým lidem připadat jako nechutné, vypadá docela logicky. Je pravděpodobnější, že by vyhladovělí hominidi snědli mršinu, než že by se, oslabení hladem snažili ulovit velká zvířata (případně i malá, ale rychlá), zvlášť v době, kdy pravděpodobně ještě nevyráběli žádné zbraně.
Skutečnost, že se v hromadách kostí, o kterých se předpokládá, že je nahromadili lidé (ač ani to není vždy jisté), nacházejí kosti hyen, může znamenat hned několik věcí: 1. Může jít o počátky lovu - o neúmyslné zabití hyeny při odhánění od zdechliny. - Předpokládá se, že první kořistí člověka byly hyeny a supi zabití za takovýchto okolností. 2. Mohlo jít a nelezenou zdechlinu hyeny. 3. Hyeny mohly při nedostatku jiné potravy tyto hromady kostí navštěvovat, a mohly tam i přirozeně uhynout. 4. A konečně mohlo jít o používání nalezených hyeních kostí (zvlášť zubů) jako nástrojů. (Pro výrobu nástrojů se vůbec víc hodí starší, již očištěné kosti, tedy kosti nalezené, než čerstvé kosti ulovených zvířat.) Předpokládat úmyslný lov na hyeny je absurdní. - Žádné zvíře hyení maso nejí, protože mu nechutná. Jen člověk, když je k tomu donucen obzvlášť těžkými okolnostmi.
Podobně můžeme považovat za prvotní formu kanibalismu “pohřeb snědením“, kdy skupina hladovějících hominidů snědla svého hladem zemřelého druha. (Místy je takovýto druh pohřbu doložen i etnograficky.) Úvahy o „rituální antropofágii“, o vzniku kanibalismu z rituálních důvodů jsou slaboduché. Může jít pouze o pozdější ritualizaci. Podobné úvahy jsou jen důsledkem obecného trendu, označit všechny neznámé hmotné nálezy za „kultovní předměty“ a všechny neznámé společenské jevy za „rituály“. Pokud jde o doklady kanibalismu vůbec, srovná-li člověk květnaté teorie vzniklé na základě „jasně doložených případů“ se skutečnými nálezy sestávajícími z několika nějakým způsobem poškozených kostí, bývá značně zklamán a nepříliš přesvědčen. (3)
Dále se dnes již upouští od představ, že pralidé žili pouze v jeskyních. Naopak se má za to, že se do nich uchylovali jen výjimečně, za zvlášť nepříznivých okolností. Můžeme tedy považovat za výjimečné i pozůstatky jejich stravy – kosti obzvlášť velkých a nebezpečných zvířat, případně i kosti lidské. V příznivých obdobích mohla mít strava podstatně jiné složení. ... Stopy pobytu uložené v jeskyni a doprovázené kostmi mamutů a nosorožců se najdou poměrně snáz než stopy pobytu ve volné přírodě, zvlášť když se skupina živí pouze rostlinnou stravou.
(Podobně by se mohlo tvrdit na základě rozboru dnešních smetišť, že lidé 20. století se živili pouze masem z konzerv a alkoholem z láhví. - I když i tato představa se blíží skutečnosti podstatně víc, než představa „lovců mamutů“.)
Dochází zde k běžnému zkreslení způsobenému tím, že se nebere v úvahu statistická významnost.
                                           hodnota jevu
statistická významnost  =  ——————
    nápadnost

Čím jsou nálezy v jeskyních nápadnější, a čím je větší pravděpodobnost jejich uchování, tím míň jsou statisticky významné. ... Pro posouzení způsobu života jsou právě pro svou výjimečnost jeskynní nálezy v podstatě bezcenné.
(... Jde o podobné zkreslení, jaké nacházíme v představách obyčejných lidí o množství sexu v dnešní společnosti. Jelikož berou v úvahu jen nápadné případy (zhruba řečeno, uvažují jen o kurvách a ne o panicích), jsou jejich představy v průměru o několik řádů (přesněji 10x - 100x, v jednotlivých případech i víc) nadhodnoceny.)
Navíc, i když se najde působivě vyhlížející hromada kostí, je třeba vzít v úvahu počet členů tlupy a dobu osídlení. A pak k velkému překvapení vyjde, zjednodušeně řečeno, jeden králík na osobu na rok. Přesná čísla pro paleolit se dosud nikdo spočítat nepokoušel. Pro neolit však už dnešní archeologové přijímají spotřebu 1 - 1 ½ kg masa na osobu na měsíc. To je 5x - 10x míň než v dnešních „vyspělých“ státech. Často jsou sice slyšet hlasy, že kostí muselo být mnohem víc, ale že se nedochovaly, v tom však můžeme spatřovat projekci mysli dnešních vědců, kteří cítí, že „tak málo masa“ by jim nestačilo. Ostatně si stačí vzpomenout, jaká byla spotřeba masa u nás před 50 lety, či v minulém století.
Úvahy o lovu vůbec není možno brát příliš vážně. Na lov mamutů do jam se už dnes nevěří a „odpadní jámy“ už také nejsou za odpadní jámy považovány. - „Tyto jámy byly dříve považovány za odpadní jámy, kam člověk kosti odhazoval. Mnohem pravděpodobnější však je, že si sem lidé kosti ukládali pro pozdější použití, neboť kost byla cennou surovinou pro výrobu nástrojů, byla i topivem a stavebním materiálem.“ (V. Mazák) Je tedy i pravděpodobnější, že jde o posbírané kosti uhynulých zvířat. Těžko si lze představit, že by někdo jedl tolik masa, že by si mohl ohryzanými kostmi topit. Špičaté kolíky, které jsou považované za zbytky prvních oštěpů, mohou být spíš rycími holemi na dobývání jedlých kořenů. Ostatně se předpokládá, že člověk zpočátku používal různých dřevěných, kostěných a kamenných nástrojů (i pěstní klíny) k získávání rostlinné potravy a zpracovávání rostlinného materiálu. Za zbytky oštěpů snad můžeme považovat teprve moustérské kamenné hroty ze středního paleolitu. A úvahy, že pravěký člověk zprvu lovil pomocí kamenů a klacků, protože dnešní člověk by, kdyby nic jiného neměl, lovil taky tak, nejsou důkazem. A tak dále.
Podobně nejsou kosti mladých a starých zvířat, které jsou při nálezech kostí převážně nalézány, dokladem „lovu mláďat a starých bezbranných kusů“. Stejné složení má i kořist šelem a pozůstatky zvířat přirozeně uhynulých. Zvířata ve středním věku totiž moc často neumírají.
Další chyba vyplývá z mylných představ o ledové době, naivních představ, že všude byl jenom led a mamuti, a že se žádná rostlinná strava nikde nevyskytovala. Už existence býložravců naznačuje, že nějaká rostlinná strava existovat musela, protože se museli něčím živit. Pokud se podíváme na nejdrsnější známé poměry na dnešní Zemi, zjistíme, že například i „nejtypičtější masožravec mezi ostatními medvědy“ - lední medvěd, o kterém si všichni myslí, že se živí výhradně tuleni, se živí asi ze 70% rostlinnou stravou. Podobně mylné jsou představy o životě Eskymáků – nepochybně národa nejvíc specializovaného na pojídání masa. Většina lidí si myslí, že jedí jen maso a nic jiného. Jak však píše Nansen, pojídají také stravu rostlinnou - stonky anděliky, pampelišky, šťovík, různé chaluhy, šíchu černou a borůvky. Jako stravu kivítoků (eskymáckých poustevníků) dále uvádí jedlé kořínky rostlin atd. Podíl rostlinné stravy u ostatních severských národů - sibiřských, aljašských, kanadských, je ještě daleko větší. Zejména na zimu si dělají velké zásoby „zeleniny“ - lupenů různých rostlin, plodů - jahod, borůvek, ostružin, brusinek a jiných bobulí, jedlých kořenů aj. Taktéž jedí některé řasy. Není pochyb o tom, že ledové doby měly silný vliv na vzrůst podílu masa v potravě. Je však třeba se zbavit naivních představ.
A pokud jde o ostatní „lovecké“ národy, u těch zastupuje maso v potravě jen zanedbatelný podíl, a je mu přikládána důležitost jen proto, že jde o „potravu opatřovanou muži“. - Jeho důležitost je tedy vázána na existenci patriarchálního řádu. Jinými slovy: Lov jako zdroj obživy je v podmínkách, kdy je několikanásobně míň efektivní než sběr (což jsou veškeré podmínky kromě podmínek doby ledové nebo podobných podmínek v arktické oblasti), myslitelný jen za existence patriarchátu. Tuto zákonitost dobře ilustrují i středoevropské archeologické doklady. V době ledové nacházíme stopy lovu z nutnosti, v neolitu doklady lovu chybí, a objevují se opět s příchodem patriarchátu v eneolitu, jako doklady lovu pro zábavu. (Či spíš jako snahy mužů dokázat svoji nadřazenost, léčení si komplexů méněcennosti.)
Dokonce se předpokládá, že i v době ledové, u „lovců mamutů“ byla rostlinná potrava častější a běžnější než maso. – Různé plody, hlízy, cibule, kořínky...
... Ostatně skutečnost, že tito lovci tábořili u cest, kudy dvakrát ročně procházela mnohatisícová stáda mamutů, by spíš svědčila pro to, že měli maso pouze dvakrát do roka. Další otázkou je, zda byli mamuti vůbec loveni, zda toho vůbec bylo třeba. Při tak velkých stádech totiž mohl stačit i přirozený úhyn, který mohl činit i několik kusů denně.
... Dokonce i zastánci matriarchátu odvozují matriarchát právě z toho, že ženy zabezpečovaly sběrem daleko víc potravy než muži lovem, a byly proto pro tlupu důležitější.

Dřívější ledové doby, či období sucha, které zastihly předky dnešního člověka v Africe, neměly dokonce ani příliš silný vliv, a po jejich skončení se přešlo opět na úplné nebo téměř úplné vegetariánství. Teprve poslední dvě ledové doby (rozhodující vliv měla pravděpodobně až úplně poslední ledová doba), které zastihly člověka v Evropě, byly pro něj daleko drsnější, masožravost a agresivita tím u něj silně stoupla, a po jejich uplynutí se již většina populací k čistě býložravé stravě vrátit nedokázala. (I když i tak byl pokles podílu masa ve stravě značný. - Srovnej např. onen neolitický 1 kg masa na měsíc s dnešní spotřebou.)
Tím byl sice umožněn rychlý vývoj druhu či společnosti, avšak za cenu zaostání psychiky jednotlivců, kteří dosud svůj vztah ke společnosti těžko hledají. Úkolem dneška proto je, umožnit jedinci individuální vývoj, umožnit mu, aby opět nalezl svůj vztah ke společnosti a k celé přírodě.

Ve vývoji hominidů došlo také k jedné velmi důležité události, která je dosud zcela opomíjena. Došlo k závažné genetické mutaci - ztrátě páru chromozómů. Původní člověk měl, podobně jako ostatní primáti - gorila, šimpanz či orangutan, 48 chromozómů, dnešní člověk jich má pouze 46. Třebaže je počet chromozómů znám již přes 50 let, a třebaže nemůže nikdo popřít, že taková závažná změna genetického fondu musí mít za následek velmi podstatné změny, přechází se dosud tato skutečnost mlčením.
Problémem je, že nevíme, kdy k tomu došlo. Na kostech se počet chromozómů zjistit nedá a žádný zbytek tkáně, ve kterém by byly zachovány buňky ve fázi dělení, dosud nalezen nebyl. Kdyby se to podařilo zjistit, byl by tím dle mého názoru vyřešen problém, které předky počítat k druhu Homo sapiens, a které nikoli. Osobně považuji za Homo sapiens formu se 46 chromozómy.
Možná, že se touto ztrátou dala vysvětlit skutečnost, že neandertálec a cromagnonec žili ve stejné době, někdy možná i společně. Pak by ovšem nynější zařazení neandertálce jako Homo sapiens neanderthalensis bylo nesprávné. V dnešní době se již upustilo od tvrzení, že neandertálec byla brutální opice. Jednak se již nepodařilo dále skrývat fakt, že neandertálec měl podstatně větší mozek než dnešní člověk, a ani pozdější nálezy z jeskyně Šanidar (asi 50 - 60 tis. let), které ukázaly, že neadertálci pohřbívali „do hromad květin“, ničemu takovému nenasvědčovaly. (4) Srovnáme-li tedy mozek neandertálce s mozkem dnešních lidí a jeho způsob pohřbu s dnešními krematoriemi, může nás jen napadnout domněnka, jestli se právě zde neskrývá daň za vývoj druhu Homo sapiens, daň za vývoj dnešní společnosti – potlačení individuálního vývoje.
Tím rozhodně nechci vývoj společnosti odsuzovat. Je však třeba, aby individuální vývoj jednotlivců držel s vývojem společnosti krok. Jinak se společnost stane monstrem, které jednotlivce drtí. Vývojem druhu či společnosti je dán limit, který jedinec nemůže překročit, avšak při ideálním poměru vývoje druhu a vývoje jedince, by mělo být v jeho silách jej naplnit. A to se dnes naprosté většině lidí nedaří. (Například novější úvahy, že průměrný člověk používá maximálně 2% svého mozku, jasně svědčí o tom, že tu jsou obrovské - nadnormativní“ rezervy.)

K zajímavým závěrům došel německý přírodovědec Ernst Haeckel. Své pojetí halí do kabalistické symboliky – vývoj dělí na 22 stupňů: 1. jednobuněční, ... 20. lidoopi, 21. opolidé, 22. lidé. 22. kartě odpovídá v tarotu „blázen“ - vadný vývoj, a na Haeckelově rukopisné skice „stromu života“ také vidíme pořadí: Pithecanthropus (21.), Homo stupidus (22.), Homo sapiens. Zcela podle pojetí kabalistické knihy Sefer Raziel, kde je biblický strom “poznání dobrého a zlého“ nazýván přesněji „strom chtivosti“, a Adam po pozření jeho ovoce říká: „Mé poznání opustilo mne a já se stal nevědoucím.“ Člověkem moudrým se člověk stává až tehdy, když se s následky tohoto pádu vyrovná, když je překoná.

K jakým změnám ztrátou chromozómů došlo? Těžko říct. Všechno však nasvědčuje tomu, že člověk ztratil mnohé „zvířecí vlastnosti“, přestal být soběstačným a silně u něj vzrostla potřeba komunikace. Tato potřeba komunikace byla snad uspokojována v době prvobytně pospolné společnosti, ač i tam byla komunikace ohrožována podmínkami ledové doby, které vedly ke vzrůstu agresivity. Později došlo vlivem přirozeného výběru – preference agresívnějších jedinců k takovému vzrůstu agresivity, že se stalo možným, aby jeden člověk vlastnil druhého - vznikl otrokářský řád. Od té doby až dosud neskýtá společnost jedincům takovou možnost komunikace, jakou ke svému vývoji potřebují, a úkolem dneška je tuto situaci napravit.
Vidíme tu opět akceleraci vývoje - k tomuto poslednímu vzrůstu agresivity (a masožravosti) došlo dokonce před začátkem další ledové doby.
Je možno souhlasit s tím, že otrokářský řád umožnil vývoj společnosti. (A snad i s tím, že masožravé národy se jako národy vyvíjely rychleji než národy vegetariánské.) Byl to však pouze vývoj společnosti, na úkor lidské psychiky. A odstranit neblahé vlivy tohoto vývoje, probíhajícího přes různé formace otrokářského řádu, na lidskou mysl, je právě úkolem dnešní doby.

1) „Většina hominidů se živila rostlinnou stravou.“                                               Jan Jelínek
     „Jedním z obecných rysů evoluce je skutečnost, že formy s nevyhraněnou specializací mají větší možnost adaptability, přizpůsobení se novým podmínkám, a jsou tak hlavními nositeli evolučních změn. Naopak formy, které se specializovaly velmi záhy, nebo dokonce velmi úzce, nemohou v evoluci hrát významnější úlohu. S takovými případy se setkáváme i ve vývoji celé nadčeledi Hominoidea.“                                                                         V. Mazák
    ... Právě masožravost je takovým nežádoucím druhem specializace. 
2) Žádný doklad o lovu ve starém paleolitu v podstatě neexistuje. V současné době jsou všechny „důkazy“ střídavě obhajovány a vyvraceny, a neexistuje k nim tedy jednoznačné stanovisko. Proti Dartovým přehnaným vývodům o osteodontokeratické kultuře mají výhrady Bob Brain, L. B. Leakey a R. Leakey, podobně proti Dartovu tvrzení, že lebky nalezené v Mapakanově jeskyni jsou dokladem zabíjení, atd.
     Jediný „nezvratný“ důkaz pro lov, přechod na masitou stravu - zmenšování chrupu, také není zcela nesporný. Může být také dokladem přechodu na měkčí rostlinnou stravu či větší pečlivost při sběru a úpravě potravy. Tomuto „důkazu“ odporuje i „taurodontismus“ - typicky býložravý chrup u neandertálců, kteří přitom žili v nejtěžších podmínkách poslední ledové doby, v podmínkách, kdy bylo rostlinné stravy nejmíň.
     I kdyby se prokázalo, že jihoafričtí australopitéci skutečně lovili, nemělo by to moc velký význam, neboť dnes už jsou považováni za vedlejší vývojovou větev a ne za přímého předchůdce člověka. - Pouze by to vysvětlovalo, proč se vedlejší větví stali.
3) Úvahy o důkazech kanibalismu je vůbec třeba brát s rezervou. Třeba v případě nálezu lebek s vylámanou lebeční spodinou (např. Chou-kou-tien), které jsou považovány za “nesporný“ doklad, mohlo jít také o starší lebky, které si člověk upravil zvětšením otvoru, a používal je jako nádoby na vodu. Zamyslíme-li se nad tím, jaký materiál příroda k výrobě nádob skýtá, zjistíme, že ani dnešní člověk by si nedokázal vyrobit tak praktickou (relativně velký obsah při malé váze) nádobu rychleji. Vylamování spodiny za účelem přístupu k mozku také navíc předpokládá existenci kultu lebek (který se proto i předpokládá) - muselo být důležité, aby lebka zůstala celá. Při obyčejném kanibalismu by bylo nelogické, dobývat se k mozku právě z té nejnepřístupnější strany.
4) Jelikož jde o rostliny, které místní horalé dosud používají jako léčivé, vyskytl se názor, že jde o kouzelníka, kterému dali jeho rostliny, které používal k léčení, do hrobu. Předpokládat kouzelníka v tak dávné době je poněkud odvážné, a navíc, jelikož jde o společný hrob muže, dvou žen a chlapce, je přiřazení květin zrovna k muži nejisté.

Obr. 1. a posl.

křivka masožravosti

4. Struktura pravěké společnosti
Za původní společenskou jednotku všech hominidů můžeme považovat tlupu - skupinu. Názory, že původní jednotkou byla párová rodina, a že ke vzniku větších skupin došlo teprve mnohem později, ve středním paleolitu (střední paleolit není dosud přesněji časově vymezen - velmi zhruba se jedná o dobu před 150 - 50 tis. lety), můžeme považovat za vyvrácené třeba nálezem celé skupiny, sestávající ze 44 jedinců a staré 3,5 mil. let z Hadaru v Etiopii. Jelikož skupina sestávala z 34 dospělých a 10 dětí (nejmladší 4 roky), vyplývá z demografického rozboru, že počet dětí je neúplný - nejmladší děti, které se v každé přirozené populaci vyskytují, zde z nějakého důvodu chybějí, a celkový počet členů tlupy tedy byl asi 55, možná i 60 jedinců.
Tyto původní tlupy hominidů se však příliš nelišily například od tlup šimpanzů. Za prvobytně pospolnou společnost můžeme považovat teprve skupiny druhu Homo sapiens, tedy až skupiny hominidů - lidí v dnešním slova smyslu, u nichž došlo ke ztrátě páru chromozómů, a tedy větší potřebě komunikace. A dále můžeme mluvit o prvobytně pospolné společnosti pouze do té doby, dokud tato pospolnost skutečně existovala, dokud tato společnost větší možnost komunikace jedincům umožňovala, dokud nebyla tato možnost komunikace narušena vzrůstem agresivity – vznikajícím otrokářským řádem.

Psychika lidí žijících ve skupině se odlišovala od psychiky dnešních lidí natolik, že ji lze jen stěží rekonstruovat, že si ji lze těžko i jen vůbec představit. Dnešní mysl je natolik ovlivněna rodinnou výchovou, že pokud se zeptáte psychologa, co by vám mohl říci o lidské psychice, odmyslí-li si freudovské komplexy, bude muset dlouho uvažovat, pokud si vůbec na něco vzpomene. A psychika lidí žijících ve skupině byla právě freudovských komplexů prosta. Ty nemohly vzniknout, dokud nevznikla rodina.
Předně nemohl existovat oidipovský komplex a všechny problémy, pocházející z toho, že v rodině se vyskytuje otec, který tam z biologického hlediska nemá co pohledávat. Žádný otec, ani ze společenského hlediska (biologické otcovství není známo u mnohých kmenů dodnes), neexistoval. Nepovažuji za správné, ani mluvit o kolektivním otci. Muži si začali dětí všímat, až když povyrostly - byli tedy spíš učiteli než otci. Výchova dětí v jejich nejmladším věku byla záležitostí pouze matek a muži se do ní nepletli. Zdá se však, že dítě nebylo omezeno na jedinou matku, že matky ve výchově do jisté míry spolupracovaly. Dítě tak mohlo mít zázemí několika matek a tím větší pocit bezpečí. (1) A také nevznikala fixace vazby na jednu matku, kterou v dnešní době značné procento lidí přenáší do partnerského vztahu.
Dále se nevyskytoval „sourozenecký problém“. Odstup mezi dětmi byl minimálně 4 roky (a vzhledem k poměrně velké dětské úmrtnosti se jistě často stávalo, že druhé dítě brzy zemřelo, a tak byl odstup ještě větší), a jelikož dětská sexualita nebyla zakázána (podobně jako u obyvatel Trobriandských ostrovů), dá se zhruba říci, že druhé dítě se rodilo v době, kdy první již začínalo se sexuálním životem. Byli si příliš vzdáleni na to, aby si mohli konkurovat. A i pojem sourozenectví byl daleko volnější - existovala jen příbuznost přes matku, a i matka nebyla tak monopolní jako dnes.
Podobně nemohl existovat „kastrační komplex“ a všechny problémy pramenící z toho, že se lidé nemohou vidět nazí. - Pokud nebereme v úvahu takové teorie, k jakým dochází například Morus ve svých Světových dějinách sexuality – že pravěké ženské sošky – venuše vznikly proto, že jelikož byla v ledové době hrozná zima, chodily ženy úplně zabalené do kožešin, a tak, když muži neměli možnost vidět nahé ženské tělo ve skutečnosti, museli si jej aspoň vysochat. Stačí si vyjet v zimě do přírody, a vyzkoušet si jednoduchým experimentem, že i při teplotě -15o C je člověku, pokud není vystaven větru, tepleji, sedí-li u ohně nahý s obyčejnou přikrývkou přehozenou přes záda, než když je „teple oblečen“. Toto „teplé oblečení“ totiž nezamezuje jen ztrátám tepla, ale i jeho příjmu, a tak je pak člověk odkázán na teplo, které si metabolicky vytvoří a nemůže využít tepla sálajícího z ohně. A pokud si pro srovnání vezmeme dnešní arktické národy, víme, že naprostá většina z nich se denně koupe, i když musejí vysekat díru v ledu, a pokud je led příliš silný, tak se aspoň vyválejí ve sněhu. A své oblečení většinou používají jenom když jsou ven, kdežto ve svých příbytcích bydlí nazí.
A především panovalo správné chápání polarit: ženská + , mužská - , a tak se lidé nenutili do opačného projevu, než jaký je jim vlastní - muži do přehnané činnosti a ženy do pasivity, což později po vzniku patriarchátu vedlo k řetězovému nárůstu smíšenosti polarit až k dnešnímu stavu. Žena nebyla snižována (i když samozřejmě na druhou stranu neexistoval žádný matriarchát), a tak byli lidé ušetřeni i problémů, které ze snižování ženy vyplývají. (U mužů vede často k homosexualitě, u ženy k nesmyslné touze po tom být mužem.)
V dnešní době muž, ač má mužské tělo, usiluje o ženské chování, aby byl „mužný“, nebo touží být ženou, aby se mohl mužně projevovat, a žena, ač má ženské tělo, naopak buď usiluje o mužské chování, nebo touží po mužském těle, aby se mohla žensky projevovat, protože si už nedovede představit, že by se mohla žensky projevovat v ženském těle. Ve všech případech to může vést k homosexualitě nebo asexualitě. Každopádně to vede k větší smíšenosti polarit a tím i větší agresivitě (a plodnosti). V důsledku převráceného chápání polarit a snižování ženy však spíš muž chce mít ženské chování než mít ženské tělo a ženy spíš chtějí mít mužské tělo než mužské chování. Málokterý muž si je vědom toho, že ženy jsou na tom dnes líp, kdežto každá žena si myslí, že jsou na tom líp muži.
Bylo by třeba, aby se muži přestali bát svého mužského chování - pasivity, domnělé ženskosti, a ženy přestaly toužit po tom být mužem, jako po něčem lepším. (Ostatně je to známá psychologická reakce: „já kdybych nemusela mejt nádobí, tak bych byla slavnou herečkou“.) A také by se měli jak muž, tak žena vzdát agresivity, o které si myslí, že je ideálem mužnosti, a přitom je jen známkou smíšenosti polarit.
... Opačné představy o polaritách jdou dokonce tak daleko, že si někteří lidé myslí, že pokud má muž při souloži zálibu v pozici dole a žena nahoře, je to známkou homosexuálních sklonů. Opak je pravdou!

Lidé prvobytně pospolné epochy tedy netrpěli ani oidipovskými komplexy, neboť se v rodině nevyskytoval otec, ani komplexy vzniklými v preoidipovském stádiu vývoje, neboť kontakt s matkou byl lepší než dnes, a jelikož nebyly děti plozeny úmyslně ani uměle (umělé početí, uměle udržované těhotenství, nepřirozený porod), netrpěli ani komplexy pocházejícími z doby prenatální a prekoncepční, jako je odcizení vůči matce (pocházející z úmyslného početí) či celé společnosti (vzniklé umělým zásahem, bez kterého by se dítě nenarodilo). A jelikož se nenutili do pózy příslušející opačnému pohlaví, byl i jejich vývoj v dospělosti takřka ideální.

I když tak ideální zase vývoj nebyl. Jak víme, byl silně ovlivněn nepříznivými podmínkami ledových dob. Ty působily na vzrůst pojídání masa a tím agresivity jednak přímo potravními možnostmi, které skýtaly, jednak způsobovaly míšení polarit i nepřímo. Muž, který má přirozeně pasivní polaritu, se věnoval lovu, což je jednak činnost silně aktivní, a navíc činnost ženská - je známo, že například u lvů loví lvice a ne lev, u komárů koušou jen samičky, kdežto samečci se živí pouze květním nektarem, podobně je tomu u ovádů, atd. Muž je však pro lov srstnatých nosorožců přece jen líp fyzicky uzpůsoben než žena. A žena, jejíž přirozená polarita je aktivní, místo aby sbírala bobule, seděla nečinně v jeskyni, protože nic nerostlo. Obě pohlaví tak byla okolnostmi nucena do činnosti, která odpovídala opačné polaritě. To silně podporovalo míšení polarit a tuto smíšenost se po poslední ledové době už nepodařilo úplně odstranit.
Uvažuje se dokonce o tom, že v poslední ledové době stoupla agresivita natolik, že se začaly uplatňovat i určité patriarchální rysy. (Bohaté mladopaleolitické pohřby mužů, zobrazení „kouzelníků“ v jeskyni Trois Freres ve Francii apod.) Nezdá se však, že by šlo o jev všeobecný, že by šlo o silnou nadvládu mužů (tato doba se totiž kryje s dobou paleolitických „venuší“, které se často vykládají právě opačně, jako doklad matriarchátu), ani trvalý. – Pozdější velmi silný pokles agresivity a masožravosti v neolitu svědčí spíš o opaku. Prohlásit údajný neolitický matriarchát za reakci na paleolitický patriarchát by bylo asi scestné. Spíš se zdá, že s ústupem ledové doby přirozeně poklesla i agresivita lidí. Vlivem nepřirozeného života v době ledové však došlo k jistému geneticky  kódovanému smíšení polarit, které pak vlivem přirozeného výběru – preference smíšenějších jedinců postupně narůstalo do té míry, že nakonec vyústilo v patriarchát - otrokářský řád.
Lidstvo se tedy muselo celou dobu potýkat s problémem smíšenosti polarit, ke kterému docházelo zpočátku, v ledové době, tlakem prostředí, a později vlivem jejího přirozeného nárůstu. Veškerá lidská nemateriální kultura, veškeré způsoby výchovy a předávání poznání, původně vznikly ve snaze tomuto růstu smíšenosti polarit čelit.
K jak velké smíšenosti polarit došlo, je nejlíp vidět na nejstarším rozdělení kmene - rozdělení na dvě frátrie. Jde o rozdělení členů podle převažující polarity, na mužskou část, a ženskou část. Smíšenost polarit totiž časem vzrostla natolik, že už se nemusela v některých případech krýt polarita s pohlavím fyzického těla. Nově vzniklé skupiny byly exogamní - dovoloval se pohlavní styk pouze se členy druhé skupiny. Šlo tedy o zabránění polaritní homosexualitě. Tělesná homosexualita se nejspíš nebrala tak vážně.

Ze smíšenosti polarit vyplývají hlavně tyto problémy:
agresivita navenek, která se projevuje jako zabíjení a pojídání masa,
agresivita nitrodruhová - neschopnost komunikace, vyšší plodnost,
ztráta samostatnosti myšlení, a tím ustrnutí skupiny a její pozdější  zánik.
Tyto problémy museli pravěcí lidé řešit.

Agresivita vůči zvířatům
Problémem lovu je, že může posilovat agresívní sklony jedince, a ty se pak mohou přenášet do jeho chování vůči ostatním členům skupiny. Podíváme-li se na zvyky dnešních loveckých kmenů, vidíme, že tato agresivita je jednak mírněna, a jednak je prováděna pokud možno neosobně, aby neposilovala individuální agresívní sklony. K zabitému zvířeti chovají úctu, omlouvají se mu, prosí jej za odpuštění či jinak usmiřují. (Např. severoameričtí Indiáni, Eskymáci.) Dokonce i v myslivosti se zachoval zvyk dávat zastřelené zvěři do úst „poslední hryz“. Účelem je vyloučit agresívní postoj vůči určitému, konkrétnímu zvířeti. Mírnění agresivity také přispívá postoj lovců, kdy se obracejí ne na zvířata, ale na duši celého druhu, kdy jednají s Velkým ...… a prosí jej, aby jim dovolil ulovit několik zvířat, která mu patří. Při takovém postoji v podstatě nejde o zabíjení (po psychologické stránce), neboť duši druhu se neubližuje. A dále se přenos agresivity do individuálního chování mírní, když lovec nejedná za sebe, ale za celou skupinu. Tím je však zároveň potlačována jeho individualita.
To je však problémem loveckého a masožravého způsobu života vůbec - buď roste individuální agresivita, nebo je potlačována samostatnost myšlení, což může nakonec obojí vést k zániku dané populace. Tomuto problému se u loveckých kmenů čelí výchovou k samostatnosti a nezávislosti, k ovládnutí všech oborů činnosti. (Ne nadarmo jsou srovnávány vědomosti např. australského domorodce s vědomostmi universitního profesora.)
Bylo by však chybou domnívat se, že dnešní anonymní přístup k „masnému výrobku“ tento problém vyřešil. Pouze jej zatlačil do podvědomí, a tak tyto procesy probíhají nekontrolovaně, a jsou daleko nebezpečnější, neboť nikdo neví, jaké následky se kdy projeví.

Neschopnost komunikace
Celkovým zvýšením agresivity dochází k tomu, že člověk přenáší agresívní postoje do chování k druhým lidem, čímž se stává komunikace mezi lidmi zcela nemožnou, nebo degeneruje na nižší formy. Především přestává možnost citového vztahu, který je nahrazen vztahem vlastnickým. Sex spojený s láskou je nahrazován sexem perverzním. Místo aby spojení muže s ženou člověka povznášelo, probouzí v něm naopak nízké agresívní a nečisté choutky. Proto bylo nutné lidi o těchto věcech poučovat a vést je k tomu, aby se snažili pěstovat vztahy na co nejvyšší úrovni. Tvrzení, že tantra – učení o čistém, vyšším sexu, má kořeny již v době kamenné, se nezdá být přehnané.
Bohužel, ponětí, že existuje nějaký vyšší sex, bylo asexuální katolicko-protestantskou morálkou zcela potlačeno, a třeba i Freud už zná jenom perverzní sex.

Vysoká plodnost
Úvahy o tom, že se dřív lidé množili neomezeně, jsou dnes neudržitelné. Lidská plodnost je příliš vysoká a nutně by muselo dojít k přemnožení a pak k vzájemnému vyhlazování. Archeologické nálezy však o ničem takovém nesvědčí. I kdyby byly podmínky ledových dob tak drsné, že by lidská plodnost stačila tak akorát k přežití - že by se každé matce podařilo vychovat pouze dvě děti, muselo by dojít hned po skončení poslední ledové doby, kdy se podmínky zlepšily, k silné populační explozi. Avšak předpokládané pouze zčtyřnásobení populace od konce paleolitu do neolitu znamená ve skutečnosti, že v průměru pouze každá 80. - 90. matka vychovala ještě třetí dítě. To se dá těžko nazývat explozí.
A jak víme, i kdyby byla původně lidská plodnost nižší, kdyby žena za život ani nemohla porodit víc než 3 - 4 děti (což by při třetinové až padesátiprocentní dětské úmrtnosti udržovalo stálou populaci), vlivem vzrůstu smíšenosti polarit plodnost silně stoupla. Jelikož přesto nikde nedošlo k přelidnění, předpokládá se dnes, že lidská plodnost musela být nějakým způsobem omezovaná. K tomu muselo být používáno nějakých antikoncepčních metod a sociálních zábran.
Zbytkem snad nejstarší antikoncepční metody je dosud přetrvávající pojetí, že v době menstruace je žena nečistá. Toto tvrzení pochází z doby, kdy se ještě u žen menstruace kryla s plodnými dny, podobně jako dnes u zvířat. (2) V ostatní dny byla žena neplodná. Později se vlivem “domestikace“ plodné dny s menstruací rozešly (u některých žen existuje toto spojení dodnes), a v důsledku neznalosti se pojem nečistoty přenesl místo na plodné dny na samu menstruaci, protože si lidé mylně spojili pojem této “rituální“ nečistoty s nečistotou fyzickou - krvácením, která je zjevnější. Původně tedy šlo o „antikoncepci doby kamenné“. (3)
Další velmi starou metodou je obřízka. Nejlíp je to vidět na subincizi, prováděné v Austrálii, kdy se prořízne močová roura u kořene, nebo se rozřízne podél, po celé délce penisu. Semeno pak při souloži nevchází do pochvy. Nejznámější typ obřízky - zbavení předkožky, pak má mít za účel snížení citlivosti a tedy přípravu na přerušovanou soulož. I takové nepříliš šikovné metody, jako odnětí levého varlete - poloviční kastrace, mají původně za účel jediné - snížení plodnosti. (4) Původním smyslem všech druhů obřízek (udává se na 14 různých způsobů), je tedy antikoncepce.
Jestli používali pravěcí lidé také akupunkturní antikoncepce - například náušnic (egyptské kněžky nosily náušnice právě z tohoto důvodu, a i dnešní akupunkturisté znají bod, ve kterém je třeba ucho probodnout, aby náušnice takto působily) nebo i jiných „ozdob“, není jisté. Spíš se zdá pravděpodobnější, že jde o techniky vyvinuté až pozdějšími vyspělejšími kulturami (jako zmíněnou egyptskou), a ostatními národy byly přejímány už jen jako ozdoby.
Antikoncepce pomocí bylin, ať preventivní pitím různých odvarů nebo užívání bylin k potratu (5), se zdá být velmi pravděpodobnou, zabíjení novorozeňat možné. Naproti tomu pojídání odrostlejších dětí a udržování únosného počtu bojem mezi jednotlivými tlupami je krajně nepravděpodobné. Jednak není nic takového doloženo, a pak jsou to již čistě patriarchální metody.
(I když zabíjení dívek není ještě dokladem silné nadvlády mužů. Jde totiž o účinnější regulační metodu než zabíjení chlapců. Navíc takový zvyk může vzniknout pouze v podmínkách sexuální volnosti.)
Pokud jde o zmíněné sociální zábrany, nevíme zda a nakolik bylo nutno je používat. V úvahu připadá předepsaný odstup mezi dětmi, počet dětí, které smí žena porodit, vychovat či vychovávat najednou, případně věk ženy, ve kterém je přípustné, aby měla děti. Upevnění těchto zvyklostí natolik, aby snaha o jejich dodržování vedla k používání antikoncepce, potratu, či k odložení novorozeněte. Také, jelikož neexistoval otec, mohla po dítěti toužit jen žena sama. Nebyli tu dva rodiče, kteří by se ve svém chtění podporovali. Jistě mohla existovat i nějaká ústřední moc, která si nebezpečí přemnožení pro tlupu uvědomovala. Nedá se však předpokládat, že by všechna omezení rozmnožování byla způsobována nějakými autoritativními nařízeními. „Autorita“ se nemusela vyskytovat ve všech populacích, a jistě nebyla stále stejně silná. Muselo jít o zvyky upevněné tradicí. (6)
Buď jak buď. Po celou dobu prvobytně pospolné společnosti se dařilo přílišnou plodnost ovládnout a nikdy nedošlo k přemnožení. Podařil se i přechod od potulného sběračsko-loveckého života k neolitickému usedlému a zemědělskému životu, bez zvýšení porodnosti. Dřívější autoři se nechali ovlivnit rozdílem podmínek tohoto života, a tak psali o tom, že v neolitu se populace každou generaci zdvojnásobila, někteří dokonce, že ztrojnásobila. K ničemu takovému však nedocházelo. Počet obyvatel byl po celý neolit velice stálý. K problémům s přelidněním začalo docházet až později. - A svého vrcholu dosáhly právě dnes.

Ztráta samostatnosti myšlení
Hrozícímu úpadku do stádovosti - davovosti je možné čelit jen velikou tolerancí ke všem neagresívním projevům a činnostem členů tlupy. Je třeba umožňovat a podporovat individuální rozvoj jedinců. Společnost, ve které nevznikají jedinci, kteří silně převyšují průměr, společnost, která jen stereotypně opakuje to, co už tu bylo, je odsouzena k zániku. 

Shrneme-li tyto věci dohromady, získáme v etologii známé schéma:

 „anonymní stádo“       -    „velká rodina“         -    „pár“
 (dav)                       (skupina)                   (manželství)

 anonymita              -    komunikace             -    agresivita

 ztráta individuality,  <    rozvoj individuality,  >    degenerace individuality,
  vztahů                      vztahů                      vztahů

 původní stav           >    ideální stav           >    úpadek vzrůstem agresivity

 	                               <

 sekundární úpadek potlačením individuality

Dále víme, že anonymní stádo či hejno je společenství nejpůvodnější, velká rodina či tlupa umožňuje největší rozvoj inteligence a individuality - zvířata žijící v takové tlupě jsou inteligentnější než příbuzná zvířata žijící v anonymním stádě nebo v párech, - není tedy divu, že mezi ně patří i hominidi, ... a že zvířata žijící v párech jsou agresívnější.
Považovat za původní společenskou jednotku hominidů „pár“ - jednotku, která je až na konci této vývojové řady, a tvrdit, že z něj vznikla tlupa, se jeví jako nelogické.
Podobně se zdá nepravděpodobné, že by původní skupina měla “harémovou“ organizaci. Ta totiž vznikla až při velmi silném stupni agresivity. Vývojově vzniká až z páru, je to jakási multimonogynie. Úvahy, že se právě z ní vyvinulo manželství, jsou jaksi převrácené. - Vidíme, že i v dnešní společnosti se vyskytují harémy právě u nejagresívnějších národů (a u těch zase u nejagresívnějších jedinců), a že jejich vznik z párového manželství je nesporný. Pro vznik harémového systému je také třeba daleko většího sexuálního dimorfismu než jaký je u lidí. (U zmíněných národů můžeme pozorovat velmi silný sexuální dimorfismus „kulturní“.) Muž a žena se jednak natolik neliší vzhledem, a jednak velikostí. R. Leakey správně poznamenává, že jelikož je rozdíl ve velikosti muže a ženy asi 20% - tedy stejný jako u šimpanzů, je pravděpodobnější, že předci člověka žili podobně jako šimpanzi v promiskuitní tlupě, než v tlupě s harémovou organizací, jakou mají gorily, u kterých je samec oproti samici dvojnásobný. Pro vznik harémové organizace je dále třeba, aby došlo ke zvrácení sexuálního výběru, aby si samice vybírala samce podle podílu aktivní, ženské polarity, či agresívnosti.
Vidíme tedy, že růst smíšenosti polarit a agresivity se nemusí projevovat jen vzrůstem masožravosti. Může se projevovat i jen pouze nitrodruhovou agresivitou – utvořením párů nebo harémů.
Skupina - tlupa, je tedy ideální společenství, ale není stabilní. Na jedné straně je ohrožována vzrůstem agresivity a degenerací vztahů, končící rozbitím skupiny na páry nebo ovládnutím nejagresívnějším jedincem, a na druhé straně vymizením vztahů, návratem ke stádovosti, davu.

Podíváme-li se z tohoto úhlu na pojetí i ideálního  partnerského vztahu, vidíme, že jde o omezení komunikace se všemi, kromě jednoho člověka, a i tam je komunikace přípustná jen za určitých, těžko splnitelných podmínek - musí to být přece „ten jediný pravý“. Je tu silné omezení komunikace, je to tedy cesta od agresivity zpět k anonymnosti. Je to eliminace špatných vztahů, ale chybí tu vytváření vztahů dobrých. Místo aby se aktivně vytvářely nové pozitivní vztahy, tak se pasivně hledá „ten jediný pravý“ (spíš se na něj jen čeká). To je regres. Ochota komunikovat jen za určitých přesně vymezených okolností, navíc tak přísně vymezených, že se často ani v lidském životě nenaskytnou, vede nakonec ke ztrátě schopnosti komunikovat vůbec. Pro rozvoj osobnosti je třeba komunikovat za všech okolností, které nevidíme jako negativní. Křečovité hledání jistoty, že „právě tohle“ je určitě to nejlepší, je známkou úpadku. ... Jde o přílišnou specializovanost komunikace, a jak z biologie víme, příliš specializované formy vymírají.
I když na druhou stranu, k regresu z agresivity do anonymnosti může dojít i při násilné snaze o likvidaci rodiny, rodinných vztahů. Individuální agresivita se pak změní v agresivitu skupiny. Místo agresívních jedinců vzniká slepé, valící se stádo podobající se pochodujícím mravencům ap. Místo komunikace s jedním člověkem nebo několika lidmi, byť agresívně zabarvené, pak není komunikace vůbec.
Pokud jde o vyšší plodnost, je možné si všimnout, že plodnost klesá obranyschopností. Velcí savci, kteří v přírodě mají jen málo nepřátel, mají dokonce nižší plodnost než člověk. A pokud se plodnost u člověka dokonce zvyšuje, jde vyloženě o regresívní znak.
A známý problém, zda myslí i zvířata nebo jenom člověk, a zda pracují i zvířata nebo jenom člověk, případně problém, jak myšlení či práci definovat, aby podmínky definice nemohla zvířata splnit, se dá snadno vyřešit, přejdeme-li od vnějších detailů k podstatě, a stanovíme-li za měřítko rozvoj individuality. - Myšlení je tedy myšlením jen tehdy, pokud někdo myslí jako individuum - pokud vymýšlí něco nového. A práce je práce, pokud někdo něco nového vytváří. Pokud někdo přijímá cizí myšlenky za své a pokud mechanicky opakuje třeba i složitý pracovní postup, který se od někoho naučil, nedá se to nazývat myšlením ani prací. Taková činnost se od pudů či instinktů příliš neliší. Záleží tedy na poměru, nakolik kdo myslí či pracuje jako individuum, a nakolik jako druh či skupina. U člověka by měl být podíl individuálního, samostatného, uvědomělého myšlení či činnosti podstatně větší než u zvířat. ... Bohužel tomu tak není u všech.
A ještě pro doplnění: Agresivita zpravidla vede k výraznému pohlavnímu dimorfismu - pro zvířata žijící v harémech je charakteristická dvoj- a vícenásobná váha samců ve srovnání s váhou samic. Vymizení komunikace, zvlášť regrese od agresivity k anonymitě, může zase vést k úplnému vymizení rozdílů mezi pohlavími, může dokonce vést i u poměrně vyšších živočichů, u jejichž fylogenetických předků jsou pohlaví oddělena - například ryb (zmíněný kanic) k regresi až k hermafroditismu.
(A když už tu rozebíráme biologické zákonitosti – dnešní opojení z toho, že lidé jsou dnes díky pojídání masa stále větší a větší, není příliš opodstatněné, uvážíme-li, že právě velké formy vymírají.)

Nejideálnějším společenstvím je tedy skupina. Jak však vlastně vypadala? Šlo o rod, skupinové manželství, pracovní kolektiv, či něco podobného?
Pokud jde o „rod“, vzájemnou příbuznost, ta je u malých populací jaksi samozřejmá a nic z ní nevyplývá. - Pokud jsou všichni příbuzní, neexistuje žádný rozdíl mezi příbuzným a nepříbuzným. Pojem příbuzenství neexistuje a tudíž není možné z něj něco vyvozovat. Pokud jde o hospodskou teorii J. B. S. Haldana o tom, že zvířata si v tlupě pomáhají proto, že jsou si příbuzná a mají tedy podobné geny - že se vyplatí obětovat se pro druhé, pokud jsou druzí nositeli většího počtu stejných genů jako má jedinec, kterou dále rozvíjí R. Leakey, něco takového není třeba zatahovat do vědy. (Leakey se rozplývá nad tím, jak tato teorie byla vymyšlena v hospodě, myslí to snad jako obhajobu alkoholismu, jako ilustraci, jak „hluboké“ myšlenky mohou v hospodě vzniknout. Hospodské řeči však zůstanou hospodskými řečmi.) Skupinu, tlupu je možno utvořit i ze zvířat, která příbuzná nejsou. Podobně tomu bylo i u pravěkých lidí. Dá se předpokládat, že pokud existovalo pouze příbuzenství v mateřské linii (které je nesporné a není třeba o něm diskutovat), byly vztahy mezi jednotlivými skupinami přátelské. Rozšíření podobných kultur na obrovském území, doprava např. některých druhů pazourku na mnohatisícikilometrové vzdálenosti tomu nasvědčují. Teprve vznikem příbuzenství po otci (které sporné je a proto se na něm víc lpí) došlo k činění rozdílů mezi příbuznými a nepříbuznými, a tím ke zhoršení vztahů.
Pojem „skupinové manželství“ - často se za skupinové manželství považují třeba zmíněné frátrie, je na první pohled nehorázný nesmysl. Buď existuje skupina - pak nemůže být manželství, nebo existuje manželství - a pak nemůže být skupina. Oba tyto pojmy se vylučují.
Pojem „kolektiv“ bývá často chápán velmi nejasně a velice široce. Bývá do něj zahrnován jak anonymní dav, tak někým (případně i abstraktním „kolektivem“ samým) ovládnutá skupina. Za kolektiv, pokud má být považován za něco kladného, něco co umožňuje vývoj, však můžeme považovat pouze skupinu svobodných, spolupracujících jedinců. Vidět v kolektivu nějakou „původní jednotu“, kdy neexistovala individualita, je nesmysl. Zničením individuality vzniká stádo. Původní lidská společnost musela být založena na interakcích mezi jednotlivými členy. Jen taková společnost umožňuje vývoj. Muselo jít o společnost, která se dokázala udržet mezi anonymností, a skupinou (i skupinou dvou lidí) ovládanou násilím, mezi anonymním stádem a agresívním jedincem, dokázala se vyhnout těmto dvěma extrémům, kdy buď individuum mizí, nebo je ovládáno negativními sklony. Muselo jít o společnost založenou na vztazích mezi lidmi, ale ne na vztazích vlastnických a vztazích podřízenosti. Pokud někde k vymizení nebo degeneraci vztahů došlo, pak taková skupina musela zaostat, a časem zaniknout. Je snad logické předpokládat, že vývoj člověka probíhal v takovém společenství, které vývoj umožňuje.
A pokud jde o práci, na dnešních přírodních národech vidíme, že tráví prací mnohonásobně míň času než dnešní civilizovaný člověk a než se dřív myslelo, že téměř všechen jejich čas zaplňuje společenský styk. A to se jedná o skupiny, které byly zatlačeny do nejnehostinnějších oblastí. Společenský styk měl tedy v porovnání s prací na vývoji člověka patrně daleko větší podíl, než se dřív soudilo.
... Zhruba šlo o to, o co jde při dnešní skupinové psychoterapii. - O skupinu, která musí zůstat skupinou, a nesmí „zdegenerovat na dav či se zvrhnout v ovládanou masu“.

Jaké bylo v takové společnosti postavení muže a ženy? Podíváme-li se na příklady v živočišné říši, vidíme, že původním úkolem samců je pasivní snášení obtíží a nebezpečí. Jako ilustraci můžeme uvést příklad stáda, obklopeného statnými samci, kteří nastavují rohy nepříteli. Úkolem samic pak je samce podporovat. Samci tedy poskytují oporu, samice podporu. To jsou základní funkce polarit.
Nakolik je kdo schopen pasivního snášení nebezpečí, se snadno ukáže ve vzájemných soubojích. Zde však je kámen úrazu. - Při jistém stupni smíšenosti polarit (a tedy agresivity) se začne skupina řídit heslem „nejlepší obranou je útok“, a tak jsou samci posuzováni podle útočnosti, případně časem třeba i jen podle stupně projevu ženské polarity, která se už ani nemusí projevovat útočně. Dochází ke zvrácení sexuálního výběru.
Pozůstatkem původního sexuálního výběru, výběru podle mužské polarity, je tedy imponování samců pasivním snášením. Nepříliš dobré však je, pokud nepříjemnosti, které snáší, pocházejí od samice. To se vyskytuje u zvířat - i u lidí. Zajímavý starý zvyk tohoto druhu popisuje B. Malinowski u domorodců Trobriandských ostrovů. - Jakousi slavnost, při které si ženy volí sexuální partnery tím, že je zraní (někdy i těžce) ostrým předmětem.
Původně tedy má být samec oporou, a samice mu má skýtat podporu. Mají takto spolu dobrovolně, svobodně spolupracovat. Pokud je podpora vyžadována násilím, vynucována, je to směr, který vede k růstu pohlavního dimorfismu a k tvorbě harémů. Pokud tato spolupráce zmizí, smíšením polarit dochází k zániku dimorfismu, vzrůstu plodnosti, a může dojít i k regresi až k hermafroditismu (což kromě smíšení polarit je natolik zvýšená plodnost, že už není vůbec třeba přítomnosti druhého pohlaví). (Dnešní umělé oplodňování je tedy zčásti hermafroditismem, dosahovaným technickými prostředky.) Také může dojít k výměně polarit mezi pohlavími - polarity jsou pak opačné než pohlaví těl. K tomu však může dojít jen u těch nejagresívnějších druhů.
Z vlastností polarit pak vyplývá, že tlupu, která se v nebezpečí postaví na odpor vede samec, tlupu, která se zachraňuje útěkem, samice.
O tlupách prvních lidí se soudí, že je vedl muž. U opic vede také tlupu samec. Vedoucí samec je v takovém případě jakýmsi hromosvodem, který na sebe přitahuje nebezpečí, která tlupě hrozí. Muži vyhledávali místa, kde potrava rostla, a ženy se věnovaly ve větší míře jejímu sběru. Nešlo o žádný patriarchát, šlo o přirozené rozdělení funkcí. Patriarchát vznikl teprve tehdy, když si muži začali výsledky práce žen násilím přivlastňovat. A matriarchát už vůbec nemohl existovat. Jelikož ženy mají víc energie než muži, netrpí za normálních okolností komplexy méněcennosti, které by si chtěly léčit tím, že by se snažily někoho ovládat. Matriarchát může vzniknout teprve jako reakce na patriarchát, stav, kdy jsou ženy zatlačeny do společensky nižší pozice.
Dále muselo jít o skupiny s relativně stálým počtem členů, společnost, kde se mladí, kterých je přibližně stálý počet, učí od starých. Musel se udržovat zhruba stejný početní poměr mladých ku starým, a ani nesmělo dojít k žádné populační explozi. Kdyby získali mladí početní převahu, měli by „většinu“, a nebyli by ochotni se od starších učit. Ke generačním problémům samozřejmě docházelo už v pravěku - dokladem toho je cyklické stěhování neolitických vesnic v intervalech odpovídajících jedné generaci. Nesmělo však docházet k takovým rozporům, které by přerušily kontinuitu kultury. A k tomu by, kdyby mládež získala většinu došlo, ať už uvažujeme o učení odpozorováním - pak by byly staré zkušenosti a zvyky přehlíženy, nebo o záměrné výchově – pak by nestačila „kapacita učitelů“. V obvyklé pravěké společnosti bylo kolem 40% dětí (0 - 15 let). Přílišné zvýšení tohoto podílu muselo nutně ohrozit existenci dané kultury. - Ve společnosti, kde dojde v jedné generaci k zněkolikanásobení populace, a posléze k tomu, že se skupiny navzájem vybijí, tedy ve společnosti, která je chvíli houfem dětí a chvíli hrstkou zbylých invalidů, je nějaké předávání poznatků, nějaká kontinuita kultury nemyslitelná.
Postoj k početí, těhotenství a porodu zcela jistě nijak glorifikující nebyl. Zprvu asi byly tyto věci, podobně jako u zvířat, přirozenou věcí. Velmi brzy se však objevilo pojetí dvou světů - tohoto pozemského, a vyššího posmrtného, které nalézáme i u nejprimitivnějších kmenů (např. Austrálie). V tomto pojetí, aby mohlo dojít k početí, aby se mohla nějaká duše vtělit do pozemského těla, musí být nejprve zabita ve vyšším světě. Podobně jako musí člověk nejprve zemřít na zemi, aby mohl odejít do posmrtného světa. Podle obyvatel Trobriandských ostrovů k tomu například dochází tak, že na onom světě (v „Tuma“) je, jako na Zemi, mnoho čarodějů. Černá magie je často používána, a může postihnout duši a učinit ji slabou, nemocnou a unavenou životem. Pak, a jenom pak se vrátí na počátek své existence a změní se v dětskou duši. Zničit duši černou magií nebo nehodou je zcela nemožné. Její konec bude vždy znamenat pouze nový počátek. (7) (Snaha o početí je pak černou magií prováděnou zde na Zemi.)
Snad u všech národů byla nebo dosud je považována těhotná žena za nečistou. Jako protiváhu proti této rituální nečistotě usilují trobriandské ženy v těhotenství získat bílou kůži tím, že se vyhýbají slunečním paprskům.
Za úplně nejnečistší je pak považován porod. Ten se rovná vraždě. (Dokonce vraždě bytosti náležející vyššímu světu.) Například ve starém Řecku byly ženy, které právě porodily, pokládány za tak nečisté jako ten, kdo prolil cizí krev. “Šestinedělí“, doba kdy je žena považována za nejvíc nečistou, trvá u většiny národů ne šest týdnů, ale šest měsíců.
Proto také u žádného starého národa nebylo shledáváno nic závadného na potratu. Na ukázku si můžeme uvést egyptské pojetí, podle kterého je až do okamžiku narození tělo dítěte spojeno s tělem matky a duše dítěte spojena s druhým světem. Ke spojení těla a duše dochází až v okamžiku narození. Pak je ovšem bezpředmětné (intranzitivní) dohadovat se o tom, kdy se duše do zárodku vtěluje. - I když jsou v těhotenství tělo a duše přítomny, nejsou ještě spojeny, a vykládat proto potrat jako zabití je nesmyslné. (I v případě, že budeme za zabití považovat přerušení kontaktů se světem, nemůžeme považovat potrat za zabití, protože tyto kontakty jsou navazovány až po narození (či první kontakt narozením).)
V tomto světle se tradiční úvahy o kultu plodnosti poněkud rozplývají. Ten mohl vzniknout teprve až mnohem později, a jen u těch národů, kde toto původní pojetí zaniklo. (8)
... Toto pojetí jistě také pomáhalo udržovat počet lidí na únosné míře, a tak bylo účinným prostředkem proti přelidnění.

Můžeme se setkat i s názorem, že přechodem k zemědělství se člověk stal agresívnějším. Že lovci jsou mírumilovní, kdežto zemědělci agresívní, protože musí chránit svá pole a svou úrodu. R. Leakey se to snaží dokázat na příkladu dvou indiánských kmenů. Můžeme v tom však spíš spatřovat vliv oné křivky růstu agresivity. Agresívní zemědělský kmen je kmen, který byl původně „lovecký“ a zemědělství přejal až relativně pozdě. Mezitím u tohoto kmene došlo oproti původnímu stavu ke značnému zvýšení agresivity. Převzetím nového způsobu života přetrhl tradice sahající do doby kdy byla agresivita nižší a tudíž agresivitu tlumící, a nové zvyky si vybudoval ve shodě se současným stavem agresivity, čímž se stal agresívnějším. Stejně demagogicky jako Leakey bychom totiž mohli dokazovat i pravý opak - totiž, že sběrači a lovci jsou agresívnější než třeba „sklizňové národy“, protože trestají „cizoložství“ přísněji. A také to se dá snadno vysvětlit tím, že tito „lovci“ přejali instituci manželství až později, v její hrubší formě – až v době, kdy se z původní ekonomické instituce změnila na pohlavní monopol.
Podobně se dá vysvětlit, že právě pastevecké kmeny jsou nejagresívnější. Nejtypičtější ukázkou agresivity pasteveckých kmenů je islám - původně vojenská ideologie (v islámu jde o naprostou likvidaci individuality a podřízení se velení; náboženství vzniklo z islámu až sekundárně). Jak známo, pastevectví je nejpozdější způsob hospodaření - proto bývá také tak pevně spjato s patriarchátem. (Dnes se má za to, že pastevci byli původně zemědělci, ale pro nepříznivé podmínky pro pěstování plodin se začali věnovat pouze (nebo skoro pouze) chovu domácích zvířat.)
Můžeme tedy vidět vzestup agresivity v linii „lovci“ - zemědělci - pastevci, ale je třeba vědět, že není způsoben způsobem hospodaření, ale přejímáním nového způsobu hospodaření i s novými agresívními prvky a odtržením se od starých tradic spjatých s původní formou hospodářství, ve kterých byly obsaženy i původní zábrany proti agresivitě. Je to známé „poturčenec horší Turka“.
I u pasteveckých národů však můžeme vidět nové tradice, které jsou mnohem mírnější než zvyky většiny zemědělců. Pastevci většinou svá zvířata nezabíjejí, ale živí se pouze mlékem. (Vede k tomu jednak skutečnost, že zvířata jsou jejich hlavním majetkem, ale také důvody etické.) A pokud žijí v takových podmínkách, že není zbytí, zabíjejí co nejmíň. - Mongolové jedí maso například jen tehdy, když je zamrzlá země. Skoro všechny národy dávají přednost tlustému masu před libovým - je to víc kalorií při menším zabíjení. Evropské libování si v libovém mase považují za perverzní. A také nezabíjejí zvíře, když nemají jistotu, že ho snědí celé, že se maso nezkazí a nebude se muset vyhazovat.
Evropský zvyk vyhazování jídla naproti tomu pochází ze zemědělské vesnice, navíc z doby, kdy se maso skoro nejedlo, a vyhazování nebylo zničením potravy, ale bylo to hození jídla na dvůr domácím zvířatům. Silným zvýšením „spotřeby“ masa a přechodem z vesnice do města došlo k tomu, že dnes jsou zvířata z valné části zabíjena jen proto, aby se jejich mrtvoly mohly nechávat hnít v popelnicích. (Nový agresívní prvek: rostlinná strava se změnila na živočišnou; přerušení tradic: chybí dvorek s domácími zvířaty, nahrazuje jej popelnice.) Horší přístup k živým tvorům se v historii ani v prehistorii nevyskytl. A přesto by bylo přehnaným zjednodušením tvrdit, že lidé žijící ve městě jsou agresívnější než lidé žijící na vesnici.
... Biblické rozdělení zvířat na čistá a nečistá pochází ze staršího pojetí - rozdělení na zvířata, od kterých lze získávat užitek čistým způsobem, tedy bez zabíjení - mléko, vlnu, lze je používat do tahu a podobně, a na zvířata, od kterých takovýmto čistým způsobem užitek získávat nelze. Proto se nemají nečistá zvířata chovat, aby se člověk vyhnul zabíjení. Zabití čistého zvířete bylo považováno za neslýchaný zločin.

Nečistota ženy při menstruaci a obřízka tedy mají původně antikoncepční účel, rozdělení zvířat na čistá a nečistá má zamezit zabíjení.
... Je s podivem, kam až tyto znalosti poklesly ve Starém zákoně, jak se zvrhly v pravý opak. A na nepochopení bible je evropská kultura postavena z valné části dosud.

1) Někdo může namítnout, že u hippies se pokusy o výchovu dětí „kolektivní“ matkou – kdy si matky děti půjčovaly, nesetkaly s úspěchem. Je však třeba pamatovat, že jednak nejsou hippies dobrou ukázkou prvobytně pospolného člověka, neboť ač se snaží žít ve skupině, mají mysl poznamenanou prvními zhruba 16 lety rodinné výchovy v prostředí nasyceném freudovskými vazbami (vyskytují se i názory, že právě hippies jsou lidé freudovskými komplexy nejpostiženější, neboť žili v prostředí těmito vazbami tak přesyceném, že je to nakonec donutilo od rodičů utéct), a že člověk se může osvobodit od negativních faktorů společnosti jen individuálním vývojem, a ne tím, že se bude společnosti stranit. Takový individuální vývoj je však možný jenom u dospělých. Děti byly do této situace vrženy nepřipraveny. Jakékoliv experimenty týkající se psychiky lidí žijících ve skupině je v dnešní době možné provádět jen bez dětí. Vytvořit si imunitu vůči různým negativním společenským jevům je možné až potom, co s nimi člověk přijde do styku. - Zejména dobře je to vidět na rychlém úpadku přírodních národů, přijdou-li nepřipraveny do styku s „vymoženostmi“ civilizace.
... Při takovém experimentu by mělo jít o skupinovou psychoterapii na zbavení se freudovských komplexů.
2) Měsíční menstruační cyklus mají i samice lidoopů.
3) Podobně píše Simone Beauvoirová, že potíže při menstruaci jsou rázu psychického, nikoli fyzického. Ženám je při menstruaci špatně proto, že pod vlivem toho, že jsou prohlášeny za nečisté, se chtějí i nečistými cítit.
     A podobně v tantře není soulož při menstruaci považována za něco špatného, pokud je dbáno antikoncepce jiným, pro dnešní dobu vhodnějším způsobem.
4) Ani odnětí levého varlete není voleno náhodně. Podle pojetí starých nauk - například jógy, má levá strana zápornou, negativní polaritu a je proto spojena s plodností víc než pravá. Snad s tím souvisí i skutečnost, že u samic ptáků bývá vyvinut pouze levý vaječník.
5) Viz nejstarší doklad používání léčivých bylin ve zmíněném Šanidaru.
6) R. L. Stevenson popisuje, jak byl problém přelidnění řešen (v daleko pozdější době) v Polynésii: “... dříve nebo později si uvědomili, že je jich tu příliš mnoho a hrozí jim hlad.
     ... Jako jeden z preventivních prostředků proti přelidnění se na ostrovech zavedly potraty a zabíjení novorozeňat. Na korálových ostrovech, kde hrozilo největší nebezpečí, to bylo dokonce určeno zákonem a nedodržení se trestalo. Na Vaitupu byly povoleny každému manželskému páru dvě děti, na Nuku-fetau jen jedno pod trestem pokuty.“
     ... A kde se tato opatření nezavedla, tam se časem rozmohlo lidojedství...
7) Pěknou ukázku můžeme najít i u Apačů:
     “Až vstoupím do těla svého ducha, nebudu už mít strach, jeho když jsem se rodila do pozemského těla. Tenkrát jsem se bránila... Myslela jsem, že narodit se sem, znamená smrt. Ne, byla to jen návštěva. Nebudu se bát.“                                                         Forrest Carter
     Málokdo ví, že i Egypťané měli učení o převtělování, které se příliš nelišilo od indického. - Byla-li duše po smrti shledána lehkou, je odsouzena k dalšímu žití v lidském nebo i zvířecím těle.
8) Toto pojetí plození jako něčeho nečistého se odráží i v kultu panny Marie. (Mariánský kult je ve skutečnosti pokračováním tantrického uctívání Šakti - Velké Matky, ženského aspektu či polarity nejvyššího božství.) Marie musela být prohlášena za pannu a její početí za neposkvrněné, neboť jinak by nemohla být uctívána jako vzor ženství. Čisté ženství a plození jsou totiž neslučitelné. Plození je známkou smíšení polarit. U čistých polarit jde při souloži energie - hadí síla nahoru a nemůže dojít k početí. Kdyby počala normálně - nečistě, nebyla by dokonalou ženou.
     Podobný případ v mužském provedení nacházíme opět v Polynésii. Na některých ostrovech je náčelník, když se mu narodí dítě vyměněn. - Je to známkou, že není stoprocentním mužem, a nemůže tedy být kmeni dostatečnou oporou.

5. Sexuální výchova
Pro psychický vývoj člověka je tedy nejdůležitější společenský styk. Nestačí však jakýkoliv kontakt. Nejde jen o kontakt fyzický či informační. Možnost fyzického kontaktu je v dnešní době, díky moderní dopravě větší než dřív a přitom žádný velký obrat k lepšímu nepozorujeme. Rozumový, intelektuální kontakt také nedostačuje. Tím, že člověk získá víc vědomostí, se ještě lepším nestává. Víme dobře, že všech vědeckých – intelektuálních poznatků se dá zneužít. Tyto typy kontaktu jsou příliš povrchní, příliš mělké. Pro psychický vývoj je nezbytný kontakt citový.
Citový kontakt umožňuje vývoj, jeho nemožnost způsobuje stagnaci. Z nemožnosti citového kontaktu se však může časem vyvinout jeho neschopnost. A z neschopnosti citového vztahu, jak víme z psychoanalýzy, vzniká předčasné zblbnutí - dementia praecox, narcismus, paranoia. Jinými slovy - úpadek osobnosti.

Není pochyb o tom, že rozbitím skupiny na jednotlivé rodiny byl sice umožněn vývoj společnosti jakožto společenské struktury („rodina je základ státu“), ale zároveň, jelikož “rodina“ znamená omezit agresivitu na rámec rodiny (tím poklesne množství agresivity ve společnosti, což umožní její vývoj), byl znemožněn vývoj jednotlivců - členů rodiny. Došlo ke snížení možnosti komunikace, která byla také omezena jen na rámec rodiny.
Omezení agresivity na rámec rodiny tedy umožnilo vznik a vývoj státu, ale omezení vztahů znemožnilo vývoj jednotlivců. Klasické manželství je setrvávání v agresívních vztazích v rámci rodiny. Omezování vztahů může jít tak daleko, že úplně vymizejí. Pak agresívní člověk zničí sám sebe. Buď vědomě - sebevraždou, nebo nevědomě, nepřímo - precoxní demence, paranoia...
Monogamie jakožto hledání ideálního partnera je pak snahou, dostat se omezením vztahů ze stavu, který vznikl smíšením polarit a vzrůstem agresivity. Vztahy však nevadí. Vadí agresivita. Vždyť je známo, že nedostatek sociálních kontaktů, především ztráta lásky agresivitu podporuje. Jde tedy o omyl - neznalost příčiny. Případně to není snaha o řešení problému, ale o vyhnutí se problému - snaha řešit problém agresivity ve vztazích vyhnutím se vztahům. Tedy útěk. Agresivita však zůstává a nakonec zničí i člověka samotného.

Že jde doslovně o vyhnutí, je vidět i na schématu:

anonymita       -       skupina       -       agresivita
<<<<<<<<<<<<<<<<<<<<<<<<<
Manželství, monogamní vztah, tedy můžeme považovat za přínosný jen tehdy, pokud jde o nalezení nejmíň agresívního vztahu jako vzoru, prototypu, který slouží k učení, získávání nových zkušeností, které je později možno přenášet i do jiných vztahů. Pokud jde o samoúčelné uzavření se, izolování se, pak v něm nic přínosného spatřovat nemůžeme.
V prvobytně pospolné společnosti však žádné manželství nebylo. Vyvíjel se člověk, ne společenské zřízení. Agresivita také dosud nedosáhla takové úrovně, aby mohlo manželství vzniknout z agresívních důvodů, ani nebylo třeba používat manželství sekundárně k omezení agresivity na rámec rodiny. Dosud existovaly prakticky neomezené citové vztahy. Společenské styky a sexuální styky byly synonymem. Někteří lidé si uchovali tento postoj dosud, a tak považují za přirozené, že pokud je jim příjemné s někým mluvit, bylo by jim příjemné se s ním i milovat. Když komunikovat, tak komunikovat po všech stránkách. V dnešní době však narážejí na těžké nepochopení ostatní společnosti.

Jak tedy sexuální výchova v pravěké společnosti vypadala? Především nebyla na sex uvalena prakticky žádná „tabu“, žádné zákazy, pokud jde o partnery. Jediný zákaz, který se vyskytoval, byl zákaz styku se členy stejné frátrie, tedy zákaz polaritní homosexuality. Původně sice mohly existovat vrozené zábrany proti styku syna s matkou, které se vyskytují i u lidoopů, ale to je věc čistě biologická a ne kulturní. Zdá se dokonce, že i tyto zábrany byly vznikem frátrií odbourány. Důvodem vzniku frátrií je totiž snaha zabránit nízkému sexu a pěstovat sex vyšší. A u vyššího sexu, jehož účelem je citová komunikace a ne plození, na incestu nezáleží. (Podobně jsou dnes povoleny veškeré incestní vztahy v tantře.) Zákaz incestu má smysl pouze genetický, tedy v nízkém sexu - sexu za účelem početí. Jeho účelem je zabránit fyzické degeneraci. (Vznik pozdějších složitě propracovaných incestních tabu je vůbec velkou záhadou. Mnohdy totiž předpokládá až neuvěřitelné znalosti genetiky, které se pro dřívější dobu vůbec nepředpokládaly.)
Neexistovala žádná omezení časová - kdy s pohlavním životem začínat, a pokud jde o zákaz sexu v těhotenství a v době kojení, nebyl původně spojen s nějakým pojetím, že by na tom bylo něco špatného, ale důvod byl opět antikoncepční. Šlo o psychologický nátlak na ženu, aby si rozmyslela rodit děti, když pak nebude smět tak dlouhou dobu souložit. Šlo o trest, nikoli o tabu. - A zvlášť v dřívější době, kdy ženy byly zvyklé souložit, musel být ještě účinnější než by byl dnes, kdy ženy zvyklé souložit nejsou.
Můžeme tedy shrnout, že název známé knihy „Odvěké tabu“ je nesmysl, neboť nejde o odvěké, ale o patriarchální tabu.

Sexuální výchova vycházela z přísného rozlišování na „vyšší“ a „nižší“ sex, na sex tantrický a sex perverzní, na “sexuální lásku“ a „sexuální instinkt“, dobrý pud a zlý pud, lásku, kdy člověk zůstává sám sebou, kdy je zachována individualita a „lásku“, kdy někomu nebo něčemu podléhá, prostě na to, zda se chce člověk sexu učit, nebo si užít.
Šlo o to, aby se scházely bytosti opačných, co nejvyhraněnějších polarit, a aby se navzájem obohacovaly. Aby každý dával svou polaritu do tantrické reakce, která by oběma pomohla v jejich vývoji. Šlo o lásku vyhraněných individualit, které se navzájem obohacují opačnými polaritami, o pojetí, že ani muž, ani žena nejsou celým člověkem, ale jen oba dohromady. Zcela tu chyběl dnešní ideál smíšených polarit - neboť pokud jsou muž a žena stejní, sex se příliš neliší od onanie před zrcadlem, a láska, citová komunikace není možná.
Sexuální výchova probíhala v souladu s Frommovým tvrzením, že láska je umění, a není možné se jí naučit, pokud člověk považuje něco jiného za důležitější. (Primitivní kmeny a tantrici dosud chápou celý svět sexuálně - ať konkrétně či symbolicky, a nic důležitějšího než sex pro ně neexistuje.) - Za takových okolností mohl být sex opravdu na vyšší úrovni než dnes.

Lidé začínali s pohlavním životem, podobně jako u národů, kde není dětský sex zakázán, ihned jak toho byli fyzicky schopni, tedy od svých 4 - 5 let. Jejich vztahy byly už od počátku promiskuitní, a nikdo z dospělých jim do nich nezasahoval. Není třeba se pozastavovat nad tím, že v tomto věku není člověk dostatečně citově zralý, a že tedy nemůže jít o citově zralý vztah. Šlo převážně o zvládnutí sexu po fyzické stránce, o hru, o cvičení techniky, a tuto stránku není třeba podceňovat. Myslím, že je každému dostatečně známo, kolik pokusů o citový vztah zkrachuje právě na neznalosti milostné techniky. Stejně tak by bylo možné se pohoršovat nad tím, jak se může někdo pokoušet o citový vztah, když ještě neovládá techniku.
(Pokud jde o citové vztahy dnešních lidí, je jejich zralost teprve pochybná. Přes 80% (a bylo mi řečeno, že vzhledem k tomu, že část populace není podchycena, možná hodně přes 80%) lidí hledá v partnerovi náhradu za matku. Nejsou schopni dávat, dovedou jen brát, podobně jako dítě od matky pouze přijímá, a samo nic nedává. (1) Monogamní vztah, který by nebyl přenosem vazby na matku, je v dnešní době naprostou výjimkou. „Vyšší monogamie“ totiž předpokládá natolik vysokou psychickou úroveň, že si člověk uvědomí nezdravost přenosu této infantilní vazby, odbourává ji, ale přitom se ještě nevymanil z monogamie - přenosu vazby na jednu matku. Jde tedy o zcela výjimečné okolnosti, a je nesmysl, dávat něco takového jako normu. Citová úroveň v dnešních monogamních vztazích tedy není postsexuální, jak by se mohl někdo snažit tvrdit, ale presexuální, a odpovídá tedy kojeneckému věku. ... Zbývajících pár % lidí převážně nebylo vychováváno v rodině. (A také nebývají zaměřeni monogamně.) Je až zarážející, jak negativní vliv na psychiku rodina má, a je paradoxem, že i ideální rodina (v dobrém slova smyslu) je ideální jenom proto, že to ve skutečnosti rodina není - jsou to v podstatě cizí lidé, kteří k sobě mají dobré mezilidské vztahy.)

V době dosažení pohlavní zralosti, či přesněji u chlapců po první ejakulaci a u dívek po první menstruaci byli podrobněji poučeni o pohlavním životě, zejména o antikoncepci. Od té doby se snažili zvládat sex také po citové stránce. (Mimo jiné proto, že cit je nejlepší antikoncepcí.) Toto poučení mohlo mít formu iniciace, zasvěcení, a mohlo být spojeno s různými zkouškami. Zkoušky mužů, které se dodnes u mnoha kmenů dochovaly, třebaže v porovnání s původním stavem jistě ve značně pokroucených formách, a které spočívají v pasivním snášením nepříjemností, jsou dosud dokladem o původním pojetí mužství jako pasivní polarity. Muž byl posuzován podle toho, kolik toho vydržel, a ne jako dnes podle toho, kolik toho udělá či vydělá. I když i u některých dnešních primitivních kmenů už došlo k zapomenutí tohoto pojetí, a tak je muž někdy posuzován podle množství ženské polarity nebo podle stupně smíšenosti polarit. Původní pojetí je dobře vidět i na mýtech nejstarších národů, kde zpravidla bývá žena aktivní a muž pasivní. (Např. v Melanésii.)
Obřízka, jak už bylo řečeno, je antikoncepčního původu, a byla tedy přípravou pro sexuální život. Nějaké vysvětlování obřízky jako symbolického znázornění kastrace či smrti je choromyslné. (Zřejmě jde o kastrační komplex u hlasatele takového názoru.)

Učit se lásce (či sexu po citové stránce) znamená nečekat na “náhodu“, až přijde ta „největší a nejopravdovější láska“, ale učit se citově komunikovat s každým vhodným člověkem. Nečekat na spontánní zamilování, ale vědomě tyto síly ovládat. Pokud ke spontánnímu zamilování dojde, dokázat tento vztah udržet. A nedovolit, aby došlo k citové vázanosti. Vztahy musí být zcela volné a svobodné. Naučit se citové vztahy ovládat co do intenzity, co do doby trvání, co do kvality, a co do množství.
Často se totiž stává, že i vztah zpočátku dobrý, se časem stane pouze silným. Pokud člověk vztah nekontroluje, dochází k připoutanosti. V dnešní době však už jen málo lidí ví, že by svůj vztah kontrolovat měli.
... Jde o typickou ukázku toho, jak kvalita přechází v kvantitu.
Je třeba vědět, že jde o učení, nechtít nic absolutního. Sex s odhodláním lásce se naučit, i když zatím není na moc velké úrovni, je nesrovnatelně vyšší než sex bez ochoty se učit. Rozhodující je vnitřní postoj, ne jak věc navenek vypadá. Rozhodující je snaha zdokonalovat se, ochota se učit. Sex i na relativně vysoké úrovni je na nic, není-li doprovázen touto snahou, a sex, který je zdánlivě na nejnižší úrovni, má smysl, pokud je touto snahou provázen.
Láska je jakási rezonance. Jsou pro ni třeba jisté předpoklady - jistá blízkost, podobná „naladěnost“. Láska je však především aktivní síla spočívající v dávání, a není tedy možné omezovat ani „dávání“ na fyzické úrovni. Nepřirozené vyhýbání se sexu za okolností, kdy vhodné citové naladění je, může tento cit utlumit. Člověk není na tak vysoké úrovni, aby mohl milovat jen duševně.
Vždyť podle E. Fromma byla i láska k Bohu u středověkých lidí přenosem vazby na otce, odpovídající úrovni osmiletých dětí, a láska k Bohu u dnešních věřících odpovídá přenosu vazby na otce u tříletých dětí. Lze ji tedy těžko vyvyšovat nad pohlavní lásku. Chtít dosáhnout napřed duševní lásky a pak připustit sex, je záměna cíle a prostředku. Sex má sloužit k tomu, aby se zmíněná rezonance prohloubila na psychickou lásku. Chtít povolit sex až když je dosaženo cíle, ke kterému má vést, je prostě nesmysl. Dosáhnout takové úrovně bez sexu není snadné, a tak bývá její dosažení zpravidla předstíráno a jde tedy o jakousi pseudoúroveň. A pak, kdyby bylo této úrovně dosaženo, byl by již sex nadbytečný.
I požadavek „dokonalé lásky“ totiž může mít konzumní rysy - je totiž možno brát konzumně nejen sex, ale i cit. – Je žádáno zboží vhodné ke konzumaci, ze kterého je největší požitek. Nedokonalý sex a cit, který se teprve vyvíjí, nemusí být příliš příjemný, může být i bolestný - a přesto je přínosný.
Mnohé ženy dále mluví o citu jen proto, aby zakryly svou sexuální nezkušenost – sex po fyzické stránce nezvládají, a tak mluví o lásce...
Člověk musí získat v lásce jakousi „pružnost“. Nečekat až přijde jediný vhodný objekt, o kterém si lidé navíc často dělají takové představy, že ve skutečnosti ani nemůže existovat, ale umět se přizpůsobit každému přiměřenému objektu. Takové čekání na vysněný ideál nakonec často končí tak, že když tento ideál dlouhou dobu nepřichází, vezmou ze zoufalství zavděk objektem, který je v takovém rozporu s jejich ideálem, a tak pod úrovní všech možností, které v době čekání na ideál vehementně odmítali, že se jejich známí nestačí divit, neboť nedovedou tento pád z předstírané vznešenosti do masochismu (či sadismu) pochopit.
Je třeba si uvědomovat, že láska závisí především na vlastní schopnosti milovat, a ne na výjimečných vlastnostech objektu. (2) Tuto schopnost je třeba cvičit, neboť pokud se člověk stane příliš úzce specializovaným, nedokáže pak milovat ani jednoho člověka. Každý má totiž své výkyvy, každou chvíli je trochu jiný, a tak bude stále vybočovat z jeho úzce stanovených mezí.
Samozřejmě, že různé citové vztahy nejsou stejné úrovně. Dosažená výše však není jediným kritériem. Pro rozvoj schopnosti milovat je důležitá i schopnost rychlého přechodu z jednoho objektu na druhý, „akcelerace“ zamilovanosti - schopnost rychlého zintenzívnění vztahu. Úroveň vztahů závisí také na úrovni partnerů, kteří se mohou vyvíjet nerovnoměrně. Dále nejde jen o člověka samotného, ale také o to, jak svým vztahem pomáhá partnerovi. Nejde tedy o maximální dosaženou úroveň, o nějaký rekord, ale celé spektrum těchto dílčích schopností. (Z nichž mnohé není možno rozvíjet v monogamním vztahu.) Dá se říct, že monogamista považuje za důležitou právě určitou dosaženou úroveň, kdežto polygamista dává přednost samotnému procesu přibližování se, vyžaduje víc dynamiky.
Polygamní vztahy se neliší jen do kvantity, ale i do kvality. Kdežto v monogamním vztahu je vazba lineární, jde tedy o jakousi citovou přímku, v polygamních vztazích jde o jakýsi vícerozměrný citový prostor. Tedy o něco nového. (3) Polygamní vztahy proto předpokládají značnou zralost, mají-li být citové. Jinak hrozí, že budou jen obdobou dětského sexu - hry.

Rozlišování na fyziologickou a citově mentální složku lásky není tak jednoduché, jak si mnozí představují. Rozhodující je totiž rozdělení na vyšší a nižší sex. Teprve pak můžeme dělit jak vyšší, tak nižší sex na tyto jejich složky. Máme tedy fyziologickou složku vyššího sexu a citovou složku vyššího sexu, a fyziologickou složku nižšího sexu a citovou složku nižšího sexu. Fyziologickou a citovou složku složku vyššího sexu sice můžeme rozlišovat, ale ne oddělovat. Naopak je vhodné je kombinovat. Oddělením fyziologické a citové složky vzniká neúplná láska, která nakonec vede k úpadku citových schopností. Je však třeba ostře rozlišovat mezi nízkým a vysokým sexem, vědět, že fyziologická složka vyššího sexu je nesrovnatelně výš než citová složka sexu nízkého.
Tvrzení, že Řím zanikl, protože Římané byli příliš zjemnělí a rozlišovali na fyziologickou a citovou složku lásky, se tedy může jevit i jinak. Nemuselo jít vůbec o zjemnělost, ale naopak o zhrubělost, neboť už zaniklo daleko důležitější rozlišování na nízký a vysoký sex. Rozlišování na fyziologickou a citovou složku je k něčemu dobré, jen když je toto rozlišování nižšího a vyššího sexu dokonale zvládnuto. Jinak vede jen k úpadku. S podobným nepochopením (naprostým nepochopením) a rozlišováním pouze na sex a lásku, bez ohledu na úroveň se setkáváme také u křesťanských církví. Tato jejich citová láska, kterou považují za vyšší než sex, je skoro vždy přenosem vazby na matku. Není tedy nad fyzickým sexem, ale pod ním, je to nedospělý, infantilní vztah, který je navíc u dospělého člověka nepřirozený.
Ke zkáze Říma však přispělo i opačné chápání polarit. Problémy Říma jsou problémy patriarchátu vůbec. Napřed je zotročena žena, pak se usiluje o ovládnutí všech obyvatel v určité oblasti, to pak vede k nacionalismu a světovládným touhám, které samozřejmě musejí zkrachovat. Proto skončil Řím, a proto hrozí dnešní civilizaci, že sama sebe zničí. Řím uskutečnil v předstihu a v podstatě naráz to, co se v ostatní Evropě uskutečňovalo pozvolna a po krocích. Řím ovládl svými výboji veškeré obyvatelstvo v podrobených krajích. Otroky se stali jak zemědělci, tak řemeslníci, i vzdělanci a filosofové. U ostatních národů, kde se zotročovalo obyvatelstvo vlastního národa, se postupovalo pozvolně. Napřed byli znevolněni zemědělci, pak byla zničena řemesla a nastoupila dělnická třída, a nakonec byli donuceni dát se do služeb vládnoucí třídy z valné části i vzdělanci. Zánik Říma byl varováním, kam až může takovýto vývoj dospět.
(Záleží i na ekonomickém vývoji. Kdežto ve starověkém Řecku a Římě byla řemeslná a intelektuální složka početně zastoupena, v ostatní Evropě se musely tyto složky napřed stát natolik početnými, aby vzbudily pozornost vládnoucí třídy.)

Je třeba objasnit i tvrzení, že cit je nejlepší antikoncepcí. Dnes už je i v lékařství známo, že početí není podmíněno jen fyziologicky, ale také psychickým stavem ženy. Nejlépe je to vidět na případech mnoho let bezdětných manželství, kdy dochází k početí zpravidla ihned, jakmile dojde ke zhoršení vztahů mezi partnery. Například, když už se rozvádějí, nebo když adoptují dítě a začnou se kvůli tomu hádat, atd. (Tedy na příkladech, kdy je plodnost snížena).
Je známo, že u národů, kde panuje značná sexuální volnost - a mohou se tedy setkat partneři, kteří k sobě mají silný citový vztah, je plodnost žen velmi malá. Naopak u národů, kde jsou ženy drženy v izolaci a sex je pojímán hrubě, je plodnost extrémně vysoká. (Arabové.) Existuje dokonce i kombinace obojího - ženy na Trobriandských ostrovech žijí před vstupem do manželství promiskuitně a jen výjimečně se stává, že některá otěhotní, v manželství jsou pak normálně plodné. Přitom se tato věc nedá vysvětlovat antikoncepcí, neboť tito domorodci nemají ani základní fyziologické znalosti o spojitosti sexu a plození, a žádnou antikoncepci nepoužívají. (Kromě potratů a izolace v těhotenství a po porodu.)
U některých zvířat byl pozorován zajímavý jev. - Když se samice v časném stádiu březosti dostane do blízkosti sexuálně žádoucího samce, potratí nebo je zárodek vstřebán. Nemusí dojít ke styku, stačí pouhá přítomnost. Samice tedy může porodit jen tehdy, pokud se po tuto dobu s žádným sexuálně žádoucím samcem nesetká (zpravidla musí jít o cizího samce, samec, který ji oplodnil, pro ni většinou přestává být sexuálně žádoucím). Jestli porodí nebo neporodí je tedy u těchto zvířat dáno hustotou populace. (U lidí by to pak bylo hustotou společenských styků.)
(Hustota společenských styků určuje u lidí plodnost i jiným způsobem. - Pokud jsou společenské styky natolik omezeny, že je těžké si najít přátele, lidé zpravidla reagují tak, že si je chtějí „vyrobit“.) (4)
Tento jev bývá vysvětlován existencí chemických látek - feromonů. Je to však stejné, jako vysvětlovat vzrušení člověka dívajícího se na pornografii chemickým složením tiskařských barev. Rozhodující je citové vzrušení. Jestli k němu došlo prostřednictvím toho či onoho je vedlejší.
S antikoncepcí citem souvisí i předpis u krišnovců (ISKCON), že v den, kdy chtějí souložit, mají manželé odříkat daleko víc „mal“ než jindy. Původně šlo o to, dostat se odříkáním manter do takového stavu citového (či extatického) vzrušení, ve kterém početí není možné, tedy o „antikoncepci mantrou“. I když později byl tento původní smysl u krišnovců zapomenut, a jejich pojetí sexu je ještě horší než u křesťanů.
Dalo by se uvažovat o tom, že v pravěku mohla být citová úroveň lidí tak vysoká, že sama o sobě postačovala k regulaci počtu obyvatel, ale domnívám se, že by šlo o přílišné idealizování. Myslím, že tyto věci byly známy a používány, byly však doplňovány i používáním jiných antikoncepčních metod. (5)
Tyto znalosti však musely také nutně vést k tomu, že plození dětí nemohlo být považováno za něco vznešeného. Promítají se i do lidových způsobů léčení neplodnosti. Ty jsou zásadně sadistické nebo nekrofilní (z Evropy známé bití ženy při souloži, čínské pohřbívání mrtvol pod manželské lože), a i v případě, kdy se používá zdánlivě neškodných bylin, jde výlučně o byliny s otupujícím účinkem na mysl. Léčení neplodnosti a prostředky pro zvýšení plodnosti patří do černé magie.
Toto pojetí plození jako něčeho nečistého se odráží ve staroindických výrocích o lůnu pomazaném močí a výkaly (nejde o neznalost fyziologie této části těla, ale o psychický postoj k plození), v křesťanském „rození mezi močí a výkaly“, v pojetí „zlého pudu“, který je dobrý jen k tomu aby druh nevyhynul, atd.
Je dost divné, že křesťané rezolutně zavrhli veškerý sex spojený s citem, a za jediný správný prohlásili právě nejhrubší smilstvo, soulož za účelem početí a plození, tedy něco, co se v přírodě vůbec nevyskytuje, co můžeme nejpříhodněji nazvat „soulož proti přirozenosti“, či proti přírodě. I u zvířat se můžeme setkat prakticky se všemi sexuálními úchylkami, ale spojování soulože s plozením se nevyskytuje dokonce ani u mnohých dnešních kmenů a národů. Vyskytuje se jen v těch patriarchálních společnostech, které mají pro to potřebné fyziologické znalosti. Je pravděpodobné, že v původní prvobytně pospolné společnosti byl takový sex považován za perverzní či za černou magii.
(Původní význam slova „smilstvo“ (v češtině etymologicky “smlsnout si“) je soulož pro hmotný požitek. - Čím by pak měla být soulož pro hmotný užitek - soulož za účelem získání dítěte, původně levné pracovní síly?)

Otázkou je také možnost vyššího sexu u homosexuálů. Vzpomeneme-li si na zmíněné rozdělení na dvě frátrie, tam byla rozhodující převažující polarita, a na pohlaví těla nezáleželo. Vyšší sex byl považován i v takovém případě za možný. Naproti tomu křesťané považují vyšší sex za naprosto nemožný u kohokoliv (spíš o něm vůbec nevědí). Nejspíš tedy nezáleží jen na smíšenosti polarit, ale také na individuální citové zralosti, na schopnosti vázat pouze jednou polaritou a druhou ovládnout.
Teoreticky je možný vyšší sex i u smíšených a převrácených polarit, a to buď jednoduchý - člověk navazuje kontakt jen jednou polaritou a druhou ovládne, nebo i dvojnásobný, kdy i druhá polarita nachází u partnera svůj protějšek. Složky, kterými člověk při takovém dvojnásobném sexu váže, mohou být řízeny vůlí, nebo mohou do sebe „pasovat“, pokud je jeden partner přesným obráceným obrazem či negativem druhého. (To může být také jedním ze zdrojů pojetí výlučnosti monogamního vztahu, hlásaného právě lidem se smíšenými až převrácenými polaritami.)
... V praxi je to asi o něco těžší.
Pokud jde o smíšenost polarit, víme, že u heterosexuálních osob je žárlivost známkou potlačených homosexuálních sklonů. Skutečnost, že homosexuálové bývají ještě žárlivější než heterosexuální partneři, je pak známkou toho, že nejsou až tak homosexuální, jak si o sobě myslí.

Ve společnosti, kde se provozovaly sexuální hry od dětství, samozřejmě panenství neexistovalo. Požadavek panenství mohl vzniknout teprve tehdy, když se žena stala předmětem vlastnictví, zbožím, jako záruka výhradního vlastnického práva. Panenství však už předtím hrálo roli v černé magii. Zejména v defloraci byl spatřován prostředek pro magické zajištění poddanosti, k magickému ovládnutí ženy. Proto bylo i později v patriarchátu (u primitivních národů dodnes) zvykem, že defloraci nesměl provádět manžel. Musel to být vždy někdo jiný, kdo na ovládnutí nemohl mít zájem, případně by své nároky ani nemohl uplatňovat. Zvyk je rozšířen zhruba v poměru, v jakém je u kmenů a národů rozšířeno všeobecné používání magie. Také hraje roli právo ženy na psychologickou samostatnost, které se vzrůstem patriarchálních tendencí mizí.
(Pokud jde o používání panen v černé magii, platí totéž i o panicích.)
(Není ovšem zcela správné, vidět ve zvycích z některých evropských zemí, kdy je postupováno sexuální právo na nevěstu ženichovým druhům, přímé pokračování zmíněného zvyku. Jde tu totiž o splynutí či křížení dvou proudů. Pokračováním prvního by mohl být svědek na svatbě – původně by měl dosvědčit, že nevěsta není panna, o čemž by se přesvědčil tím nejpřirozenějším způsobem.
Druhý proud vychází z prostředí, kde nevěsta byla předmětem obchodu, a její rodiče si proto nepřáli, aby jí ženich “používal“ před svatbou, před zaplacením, ale přesto tu panovala značná sexuální volnost. Projevil-li vážný zájem, mohl poslat své blízké přátele, kteří se s ní blíže seznámili, a ženich z jejich vyprávění usoudil, zda mu bude nevěsta vyhovovat. Byla to jakási obrana před „sňatkovými podvodníky“. – Ženich sám by si zneužitím tohoto zvyku neužil. Nevěsta pak obdobně posílala své kamarádky - družky, aby se blíže seznámily s ženichem. I v tomto zvyku je možno spatřovat funkci svědka na svatbě. - Jelikož zná osobně ženicha a ví, jaké jsou jeho požadavky, a zná sexuálně nevěstu (či naopak), může se vyjádřit k tomu, zda si budou vyhovovat či nikoli. Pozdější křesťanské pojetí svědka už je zcela absurdní. - Jak se může k těmto věcem vyjadřovat, jakou může skýtat záruku, když o nich nic neví.
V pozdější době, kdy už bylo míň sexuální volnosti, mohlo být právo druhů na nevěstu posunuto až do okamžiku po svatbě, a druhové tak mohli přijmout funkci prvního proudu. - Byli pak tedy pouze zárukou, že nevěstu nedefloruje ženich, ale k vhodnosti sňatku se nemohli vyjádřit, neboť nevěstu blíž neznali.
Funkce svědků a druhů byly tedy tak popleteny a zkresleny, že už dnes skoro nikdo nezná jejich původní účel. Proto se dnes mohou na svatbách objevovat malá děvčátka jako družičky, což by v původním pojetí nejspíš znamenalo, že ženich je úchylný.)
Je třeba podotknout, že pozdější cenění panenství zdaleka nemá takovou tradici, jak by si mohl někdo myslet. – Podle zpráv arabských kupců ještě staří Slované pannami opovrhovali.
I slovo „panna“ a „panic“ mělo původně širší význam. V požadavku panenské a panické čistoty v náboženském smyslu šlo pouze o bezdětnost. Šlo o čistotu svědomí - „nevinnost“ spočívala v neúčasti na plození, které bylo považováno za zabíjení ve vyšším světě. (Případně mohla být nečistota plození vysvětlována jinak, ale vždy bylo plození považováno za něco nečistého.) O sex samotný nešlo. Vždyť je známo, že tyto „panny“ a „panicové“ často sex provozovali. Dnešnímu uchu však už zní dost divně, když slyší o pannách, které provozovaly chrámovou prostituci...

Můžeme se zamyslet nad některými problémy dnešního citového a pohlavního života, v souvislosti s podmínkami dřívější společnosti:

O žárlivosti napsal i Engels, že vznikla poměrně pozdě. Žárlivost jakožto reakce na porušování „vlastnických práv“ může existovat až ve velmi pokročilém patriarchátu, kdy je žena vlastněna po všech stránkách. - Jak víme, původně bylo manželství pouze ekonomickou institucí, a sexuální vztahy byly nadále volné. Dokonce i u některých dnešních národů, třebaže mají patriarchální zřízení, žárlivost neexistuje. (Eskymáci, Tichomoří.) A podobně žárlivost ženy vůči muži může vzniknout až tehdy, když se v dané kultuře stane možným, aby si žena činila na muže vlastnický nárok.
Samozřejmě, že žárlivost jakožto projev agresivity se mohla občas projevit i dřív. - Známe přece žárlivost i u zvířat, například u psů. To je však jev spíš biologický než kulturní.
... A také je třeba odlišovat pouhou závist či lítost, kdy člověk sám jiné možnosti nemá, a tak je druhému závidí, či je mu líto, že on sám možnosti nemá, nebo že na něj má partner málo času. Bývá to způsobeno vnějšími okolnostmi a nesvědčí to ještě o změnách charakteru. Jde o ono „zevní odepření“, které nepůsobí patogenně. Pokud však někdo skutečně žárlí - vadí mu, že druhý možnost má, nedá se o patologických změnách charakteru pochybovat. (... Známé: “aby sousedovi chcípla koza“, či ve védech popsané čarování na zabití manželovy milenky.)

Už Freud se pozastavoval nad tím, že člověk je jediným živočichem, u kterého probíhá sexuální vývoj ve dvou fázích. Napřed v útlém dětství, ve věku 3 - 5 let, ten je pak přerušen či potlačen výchovou, a probouzí se opět v pubertě. Této složitosti vývoje také přičítal častý vznik sexuálních úchylek. Sexuální úchylky vykládá jako zastavení pohlavního vývoje v infantilní fázi.
Vidíme však, že takovýto vývoj není dán biologicky, ale pouze „kulturou“. Dosud existují národy (nebo alespoň ještě na začátku století existovaly), kde takovéto přerušení vývoje nenacházíme, kde existuje plynulý vývoj sexuality od dětství až po dospělost. ... A také se udává, že sexuální úchylky jsou u těchto národů velmi vzácné.
(I když známé jsou. Není však na ně pohlíženo jako na něco zakázaného či nezdravého, ale pouze s despektem jako na ubohou náhražku.)
Pokud jde o homosexualitu, ženská homosexualita pochází právě ze zabrzděného citového vývoje - fixace vazby na matku natolik, že je i v dospělém věku vyhledáván objekt stejného pohlaví. U mužské homosexuality je příčin víc. Ale ani fixace na matku – ztotožnění se s matkou, ani snižování ženy se v dřívější společnosti nemohlo vyskytnout. O homosexualitě jakožto „nouzovém řešení“ ani nemluvě. Atd.
Výskyt ostatních perverzí byl zřejmě velice vzácný. Jednak neexistovaly podmínky vhodné pro jejich vznik, a také tu působila výchova k vyššímu sexu.

I když důkazy o vyšším sexu v pravěku není snadné najít. Vyšší sex v prvobytně pospolné společnosti můžeme pouze v souhlase s jinými autory předpokládat. Za nepřímý důkaz můžeme považovat pouze různé archaické rysy zachované v dnešní tantře - učení o vyšším sexu. Zejména je nápadná naprostá nepřítomnost jakýchkoli stop po patriarchátu. Jde tedy s největší pravděpodobností o pre-patriarchální učení. Dále uctívání Velké Matky a lingamu (stylizovaného penisu), které nacházíme jak v dnešní Indii (v přímé spojitosti s tantrou), tak i u nejstarších vyspělých kultur (Malta, Mohendžo-daro), atd.
Jedním z nejstarších dokladů „klasické“ tantry je razítková pečeť z Uruku (3000 př. l., neopravený radiokarbon), na které vidíme souložící pár a zobrazení hada.
A nejkrásnějším literárním dokladem jsou první tři kapitoly bible. Tématicky pocházejí zřejmě také z Babylonie (nacházíme tam podobné starší obdoby), a pokud někdo ví něco o tantře, nemůže pochybovat o tom, že je to tantrický text.
... Tantra si zasluhuje naší pozornosti i proto, že jako jediné staré učení tvrdí, v souladu s dnešní vědou, že člověk se vyvinul z opice. (Nepřímo je to řečeno i v bibli.)

S tantrou, správným chápáním polarit a vyšším sexem souvisí také aktivita ženy. Žena dřív nebyla aktivní jenom v „obyčejných věcech“, ale i ve vybírání partnera. U všech živočichů si vybírá partnera samice, a ani člověk nebyl výjimkou. Ostatně se tento zvyk dosud zachoval u některých kmenů. Pokud se snaží muž „balit“ dívku, je to vždycky nějaké divné, nepřirozené, trapné, často pro dívku urážlivé, atd. Prostě to není ono.
Také je známo, že aktivita ženy v sexuálních věcech, a prožívání orgasmu (spíš pasivita a neprožívání) není dáno biologicky, ale kulturou, ve které žena žije. - V prostředí, které aktivitu u ženy a orgasmus schvaluje, je žena aktivní a orgasmus prožívá, v prostředí, kde tomu tak není, je pasivní a orgasmus zpravidla neprožívá.
A pokud se udává, že k pohlavnímu rozvití ženy dochází v dnešní době v jejích 35 - 40 letech, je to jen dalším dokladem toho, jak je u nás sexuální vývoj opožděn.

Z nepřirozenosti sexuálního vývoje (či neexistence žádného vývoje až do dospělého nebo i pokročilého věku) u dnešních lidí pochází i problém impotence (též frigidity). Je logické, že orgány, které se po dlouhé roky nepoužívají, ztrácejí funkční schopnost. Je známo, že potence může zůstat zachována i u starců (i po 80. roce). Závisí to pouze na pravidelném sexuálním životě během celého života. Pro mužskou potenci je nejdůležitější sex v první polovině života, který však právě v dnešní době často chybí. (6) Psychická impotence (či frigidita) je pak způsobena citovou nezralostí. Člověk se zpravidla bojí toho, co nezná, a tak je nemožnost a neznalost sexu nejlepší cestou ke strachu z sexu a tím i k psychické impotenci. ... A celková citová zaostalost podporuje u lidí strach vůbec.
V důsledku nedostatku sexu tak tedy na místo toho, aby se obě pohlaví dostala do formy ve stejnou dobu, a tuto formu si pak udržovala, dochází k tomu, že žena se dostává do formy velmi pomalu a vrcholu dosahuje až po třicítce, kdežto muž své fyziologické schopnosti pozvolna ztrácí, a právě po třicítce u něj dochází k výraznému „úbytku sil“. – Proto si starší muži hledají jako partnerky dvacetileté dívky, a starší ženy dvacetileté chlapce. (Nehledě na neshody v manželství, které z tohoto „nepoměru sil“ vznikají.)

Citová zaostalost - infantilismus bývá často i důvodem, proč lidé touží po dětech (či vnoučatech). - Jsou sami citově dětmi, sami nedokáží navazovat kontakt s dospělými, či s lidmi, kteří si na dospělé hrají, a tak touží po někom, s nímž by mohli komunikovat na své úrovni. A můžeme často vidět, jak šišlají při hovoru s dětmi, které už dávno mluví normálně.

Dalším problémem je citová a tím i duševní degenerace starších lidí. Jak víme, pokud člověk zůstane schopným citově vázat, zůstává i ve stáří psychicky svěžím. Dříve tomu tak bylo a staří lidé byli ctěni pro moudrost. V dnešní době, kdy možnosti citových vazeb chybí, pozorujeme u starých lidí čím dál tím větší duševní úpadek.
(I když věc vypadá vážnější tím, že pomocí dnešního lékařství jsou staří lidé udržováni při životě déle než dřív, a tak psychický úpadek nabývá děsivějších rozměrů. Sebevraždy starých lidí se nezdají potvrzovat, že by toto nepřirozené udržování při životě bylo tak správné a humánní, jak se dnes všeobecně soudí.)

Evropská civilizace je snad jediná kultura, která vyvozuje nějaké důsledky z biologického otcovství. Je to i poněkud nelogické, neboť funkce otce (spíš otcovského principu) ve výchově dětí má být výchovně-vzdělávací, tedy sociologická. Biologickou funkci zastává matka. Proto téměř u všech národů nevyplývají z biologického otcovství žádné povinnosti. Můžeme se u nich setkat s takovými definicemi otce, jako: “Otec je ten, kdo poskytuje dítěti ranní nápoj.“ (Markézy), apod. Například na Trobriandských ostrovech existuje otec jen v manželství. Není-li manželství, není ani otec. Nemanželské děti se považují za nevhodné, jsou dokonce důvodu k rozchodu partnerů. (Podobné pojetí nacházíme dokonce v Novém zákoně.) Žena smí rodit jen tehdy, když si sežene někoho, kdo se o děti chce starat. Otcem může být jen ten, kdo otcem být chce. Žádná instituce otce z donucení jako u nás neexistuje.
... Je i známo, že vývoj dětí v rodinách kde nedošlo k rozvodu, „aby děti měly otce“, je narušen daleko víc, než vývoj dětí v rodinách, kde k rozvodu došlo.

Pojem mateřství také není tak jednoznačný jak se zdá. Nic takového jako rozmnožovací a mateřský pud totiž v přírodě neexistuje. Existuje pouze pud vyrovnání polarit, který k sobě táhne opačné polarity, a ke kterému se rozmnožování přidružilo jako vedlejší produkt, a pud pečovací, který není na mateřství vůbec vázán - i u zvířat může pečovat kterékoli zvíře o kterékoli. Pokud jde o rozmnožovací a mateřský pud u lidí, jde o pouhé konvence. (7)
(... Naopak je možno uvést argumenty proti „biologické potřebě mít děti“. – Po porodech bývá soulož čím dál tím míň uspokojivá a orgasmus je prožíván málokdy.)
I když touha po dětech se skutečně může vyskytnout. – Pokud má člověk zralou citovou úroveň, obrací svůj pečovací pud na lidi na stejné úrovni, na dospělé. U infantilních lidí se však pečovací pud obrací na děti. A nesnadnost přístupu k cizím dětem probouzí touhu po vlastních. Touha po dětech tedy není dána biologicky, ale nevyvinutostí či degenerací psychiky.
V dnešní době kultu dítěte, kdy je možné frází „já mám děti“ všechno omluvit, samozřejmě mnozí lidé plodí děti také proto, aby si ospravedlnili, sami před sebou i před druhými, svou nízkou úroveň nebo špatný charakter.

A pokud jde o potrat, ten byl skoro u všech kultur považován za normální věc, věc, nad kterou se nikdo nepozastavoval. Odsouzení potratu je v Evropě až křesťanskou záležitostí (poprvé snad Augustin). Později se chopili agitace militantní vlády, které chtěly mít co nejvíc vojáků, a začaly potrat zprvu prohlašovat za „zločin proti státu“, nebo přímo za „zločin proti bezpečnosti státu“, za „zradu“ a podobně, později přešly k nenápadnějším metodám. Na současném odmítavém postoji k potratu u mnoha lidí má proto větší podíl vojenská propaganda než původní církevní zákaz.

Monogamie vzniká v přírodě jen v nepříznivých přírodních podmínkách, když je pro přežití druhu nutné, aby se o mláďata starali oba rodiče. A když pak dojde ke změně podmínek, mizí. Typickým takovým příkladem jsou například husy. V přírodě žijí přísně monogamně (relativně přísně). A domácí husy, které žijí v příznivějších podmínkách, jsou opět polygamní. U lidí byla pro přežití vždy výhodnější skupina. A tak u lidí dochází k monogamii teprve vlivem špatných podmínek sociálních.
Důvody pro vznik monogamie můžeme rozdělit na vnější a vnitřní. Vnější důvod je důsledkem početního poměru mužů a žen, který je přibližně 1 : 1. Proto je i u národů, kde je považována za ideál patriarchální polygamie (spíš polygynie), naprostá většina manželství monogamních. Tam, kde je ideálem monogamie (a navíc je uzákoněna), jde o „spravedlivé rozdělení kořisti“. O dohodu mezi muži, že si každý přivlastní pouze jednu ženu, aby zbylo na každého.
Vnitřní důvody pak pocházejí z nesnesitelných mezilidských vztahů, před kterými člověk uniká do samoty ve dvou. Monogamie je pak z nouze ctnost - chrání člověka před úplnou samotou, kterou by neunesl. Je to jediné možné řešení v dobách, kdy není pro všeobecnou nesnášenlivost lidských charakterů soužití více lidí možné.
(Podobně lidé, kteří nemají možnost sexu, dělají z nouze ctnost z celibátu – panicové nebo lidé, kteří dřív možnosti měli, a pak je ztratili, například přestěhováním do velkoměsta, apod. Otázka, jak svou samotu snášejí, je ovšem sporná.)

Křesťanské pojetí bližního zcela popřelo skutečnost, že pro člověka existují lidé, ke kterým něco cítí, a lidé, ke kterým nic necítí. K lidem, ke kterým nemá osobní vztah, může cítit v nejlepším případě neosobní všelásku. Lásku, kterou není možno tak přísně oddělovat od sexu, může cítit jen k lidem, kteří jsou mu blízcí. To je původní význam slova „bližní“.
Křesťanské pojetí však prohlásilo za bližní všechny a předepsalo pro ně lásku, i když samozřejmě pouze “bratrskou“. Erotickou lásku povolilo, a i to s velkými výhradami, pouze pro manželského partnera. A tak se mnozí lidé na jedné straně nutí předstírat lásku k lidem, ke kterým nic necítí, a na druhé straně dávají pozor, aby se jejich láska k lidem, ke kterým něco cítí, nestala příliš důvěrnou.
Místo, aby tedy bylo přikázání „miluj bližního svého“ pochopeno a uposlechnuto, je naopak vysvětlováno tak, že je láska ke skutečným bližním úzkostlivě cezena, a ve styku s cizími lidmi je nasazována přetvářka. Došlo k jakémusi zprůměrování vztahů. Není činěn rozdíl mezi původními cizími a bližními, a namísto toho je činěn velký rozdíl mezi jediným manželským partnerem a všemi ostatními lidmi.

 původně:
 _______________cizí_______________|______________bližní______________
                všeláska           |   láska               láska
                                       bratrská     +      erotická
                                                             
                   <<<<<<<<<<<<<<<<<<<<<<<<                  >>>>>>>>>>>>>>>>>>
 později:                                                                    
 _______________________________“bližní“_____________________________|     manž.
                láska              .              láska              |     partner
                bratrská           .              erotická           | 
               (předstírání)   <<< .             („mravnost“)        | 
                                
                          není činěn rozdíl

Samozřejmě, že i dřív existoval rozdíl v citových vztazích. - Člověk ani nemůže milovat či mít rád různé lidi stejně silně. I v dřívější společnosti se proto mohly vyskytovat i jakési páry. Nebyly však monopolní, existoval tu plynulý přechod, různé odstíny vztahů, neexistovalo tu dnešní černo-bílé vidění. Tento „rozdíl vztahů“ byl však „morálkou absolutizován - vztah nebo nic.

Honba za mravností, likvidace špatných vztahů, vedla díky pojímání sexu jako něčeho nízkého k zapomenutí, že mohou existovat také vztahy pozitivní. Sex byl něčím špatným, co je možno trpět pouze v jediném případě. (Za oněch okolností také o nízký sex šlo.)
Zde se dá oprávněně uvažovat o spojení náboženství a sexu - o tom, zda u mnohých lidí náboženská nesnášenlivost nepramení právě z jejich nesnášenlivosti vůči sexu.
Ztráta tolerance je vůbec charakteristická pro patriarchální společnost. Kdežto za přirozených, svobodných podmínek se zamezuje pouze věcem, které jsou jasně negativní, za nesvobodných podmínek se „povolují“ pouze věci, které jsou považovány za pozitivní.
Pomineme-li skutečnost, že často jsou neutrální i dobré věci považovány za špatné a naopak špatné za dobré, můžeme nakreslit takovéto schéma:

              negativní   |   neutrální   |   pozitivní

skupina:   <<<<<< ne <<<< | >>>>>>>>> tolerance >>>>>>>>>>

pár:       <<<<<<<<< netolerance <<<<<<<< | >>>> ano >>>>>

Vše, co je mezi tím, co je považováno za jasně negativní a tím, co je považováno za jasně pozitivní, je pro vývoj jedince ztraceno.
(... A proto lidé často marně hledají „jediný zaručeně pravý vztah“, místo aby se spokojili se vztahy, které „pouze“ splňují podmínku, že nejsou negativní. Pokud ovšem nepovažují za negativní všechny vztahy.)

Společnost je dosud do značné míry založena na římském “rozděl a panuj“. Jak víme, byla dřívější společnost založena daleko víc na společenských než na výrobních vztazích. Později došlo k převrácení tohoto poměru - omezením společenských styků bylo možno prosadit pracovní vztahy jako téměř jedinou možnost komunikace. – Většina dnešních lidí nachází partnery v zaměstnání či ve škole. (A škola je ve zdejších podmínkách zase jen přípravou pro zaměstnání.) Došlo tím sice ke zvýšení produktivity práce, ale zároveň k omezení možnosti komunikace, což příliš neprospělo vývoji člověka jakožto jednotlivce.
Omezení možností komunikace vedlo také k tomu, že se z nouze začaly namísto společenských vztahů pěstovat vztahy příbuzenské. Zcela se zapomnělo na to, že dospělým se člověk může stát jenom tehdy, když je citově nezávislý na rodičích a příbuzných vůbec. Proto jsou dosud u některých národů mladí lidé před iniciací dlouhou dobu odloučeni od příbuzných, a po iniciaci nesmějí ani dávat najevo, že své dřívější příbuzné poznávají. Zcela vymizelo původní pojetí, že dospělí si hledají přátele podle podobného smýšlení, a ne podle pokrevního příbuzenství.

Zcela se vytratilo původní pojetí sexu jako prostředku k udržování životních sil, sexu, který je víc než pouze “spojením s touto ženou, s tímto mužem, ale touhou stát se celým člověkem“. A pojetí, že sex je věcí pouze zúčastněných osob teprve.
Zcela zmizela otevřenost mezi lidmi. Člověk nepřistupuje k druhému s otevřeností, připraven na obejmutí, ale naopak se upevní tak, aby vydržel sprosté nadávky, hysterický záchvat, atd. Tyto nenormální reakce jsou dnes natolik běžné a všeobecné, že nějaká otevřenost je možná teprve tehdy, až když někdo někoho pozná natolik, že ví, že se těchto nenormálních reakcí nemusí obávat.
Jak patriarchální převrácené pojetí polarit, tak emancipace chápaná jako stejnost mužů a žen, vede k tomu, že „polarita pohlaví mizí a s ní erotická láska, která je na ní založena“.
... Lidé se smíšenými polaritami totiž nejsou muž i žena, ale ani muž, ani žena.
                                                                                                                (nějak tak E. Fromm)

I časté tvrzení, že muži jsou založeni polygamně, kdežto ženy monogamně, je naprosto nesprávné. Ženy jsou dnes pro polygamii daleko přístupnější než muži. Díky své aktivní polaritě jsou daleko víc „osobnostmi“, nepodrobují se tak snadno různým předpisům a nařízením. Žena, která udržuje víc vztahů, proto netrpí výčitkami svědomí, kdežto muž za takových okolností zpravidla ano. Muž je totiž daleko náchylnější se těmto „rozumovým“ omezením podrobovat, žena se řídí víc citem. Je to hlavně proto, že muži se cítí povýšeni nad ženy, cítí tedy jakousi pseudozodpovědnost, jakousi povinnost „jít příkladem“ v dodržování „zákonů“ (které si ostatně sami vymysleli). A i v případě, že muž několik vztahů udržuje, často se nejedná o citové vztahy, ale o to, aby si za každou cenu „něco“ dokázal, a jde tudíž zase jen o rozumovou úvahu. Patriarchální polygamie pak už vůbec není založena na citovém, ale na vlastnickém vztahu.
A další tvrzení, že je dnes těžší pro ženu najít muže, než pro muže najít ženu (už na první pohled nesmyslné), také souvisí s tím, že jen málo mužů je schopno citového vztahu. Navázat kontakt je pro ženu mnohonásobně snazší. Jelikož však ne každý muž vyhovuje, je velký „odpad“. U mužů je to naopak. Je téměř nemožné navázat kontakt, ale když se to povede, je pravděpodobnost, že žena bude schopna citového vztahu daleko větší.

V prvobytně pospolné společnosti směřovala výchova k tomu, aby byl sex prožíván na co nejvyšší úrovni. V době patriarchátu pak byly všechny tyto věci postupně zapomenuty, a pokud jde o dnešní sexuální výchovu, dokonce se zdá, že naopak ve všem směřuje k tomu, aby byl sex prožíván na úrovni co nejnižší.
Napomáhají tomu patriarchální a matriarchální tendence, které vylučují rovnoprávnost partnerů, instituce manželství, která nahrazuje cit vlastnictvím, požadavek monogamie, který je kvantitativním i kvalitativním omezením sexu, zákaz dětského sexu, který má za následek zaostání sexuálního a citového vývoje, a zejména dnešní asexuální „morálka“, která útočí hlavně proti vyššímu sexu a přitom nízký sex nechává na pokoji nebo jej dokonce ospravedlňuje. Dále tomu napomáhá i dnešní stěhování do velkoměst, kde je pro větší anonymnost daleko menší možnost komunikace mezi lidmi, a tím i podstatně míň sexu než v menších městech či na vesnici.

Je třeba si uvědomit, že jediným důvodem proti sexu je, že člověk sex ať po fyzické či psychické stránce nezvládá.

1) Přenos vazby na matku se může projevovat i v dost skrytých formách. Z psychologického hlediska však není rozdíl mezi dítětem dožadujícím se pozornosti matky, a „dámou“, která vyžaduje přehnanou pozornost muže či společnosti. Infantilismus je i činění si přehnaných nároků na partnera - např. požadavek „věrnosti“. Dále je infantilismem i monogamie jakožto hledání „jistoty“ - mateřské jistoty.
2) „Láska není především vztah k určité osobě; je to postoj, orientace charakteru, určující spřízněnost se světem jako celkem, a nikoli s jedním „objektem“ lásky. Miluje-li někdo jen jednoho člověka a ke všem ostatním lidem je lhostejný, není jeho láska nic jiného než symbiotické připoutání či rozšířené sobectví. Většina lidí však věří, že lásku představuje objekt, ne schopnost. Věří dokonce, že je důkazem intenzity jejich lásky, nemilují-li nikoho jiného než „milovanou“ osobu. To je stejný klam, o němž jsme hovořili již dříve. Někdo totiž nevidí, že láska je aktivita, síla duše, věří, že vše, čeho je třeba, je najít správný objekt - a pak již vše půjde samo od sebe.“                                                                                Erich Fromm
3) V knize Odvěké tabu a dnešní člověk je psáno o zkušenostech hippies:
     ... Z jejich zkušenosti však vzniká nový pojem promiskuitní lásky: skupinová láska a sexuální účastenství. Skupinové manželství nedávno propagoval časopis Modern Utopian v seriálu článků. V jednom z nich píše T. Pascal:
     “Ve způsobu jednoúrovňového, lineárního života jsme vedeni k víře, že každý z nás může podle výchovy, emočně a jinak, zapadnout pouze do jediné společenské a profesionální přihrádky. Milióny mužů a žen, jimž byla vsugerována představa tohoto lineárního rozvoje a štěstí, si vůbec nedovede představit, že existuje mnoho lidí, kteří by mohli vnést do jejich soukromého života radost a zájem o ně... Věříme, že ti, kteří si plně uvědomují komplikovanost naší doby, musejí hledat novou úroveň mezilidských vztahů. Užíváme výrazu mnohoúrovňový, protože nemáme vhodnější výraz, ale je to přesně to, oč skupinové schůzky (Group-Dating) usilují: nabídnout každému ve skupině širší souvislost k zdůraznění nebo zvýšení jeho emočního, osobního a duchovního růstu. Akt vzájemné lásky mezi dvěma lidmi různého pohlaví v určité skupině je plně vědomý a chtěný a nemá žádný podtext a není to „hra“. Koná se otevřeně a, jak musíme dodat, s určitým osobním zájmem o všechny ostatní členy oné určité skupiny. Díváme se na to takto: při takovém postupu je širším cílem umožnit existenci druhých, a to nejen jako abstrakcí, ale živých bytostí. Pomocí takového rozšířeného uvědomování můžeme vytvářet větší a hlubší lásku než ti, kdož lpí na vzájemných vztazích, vyplývajících z jedné úrovně.“
4) „Hlavní příčinou růstu populací pokud vůbec k němu došlo, bylo snížení hustoty společenských vztahů. Početní růst pravěkých společností nemůžeme proto považovat za autonomní faktor, který by mohl sám o sobě vysvětlit ať ekonomické nebo historické změny v pravěkých společnostech; růst populací je naopak jevem, který lze považovat za důsledek ekonomických, společenských nebo historických změn (v užším slova smyslu).“
                                                                                                                      Evžen Neústupný
5) Spojení plodnosti s agresivitou je možné doložit i skutečností, že muži vegetariáni mají nižší plodnost - pohyblivost spermií než muži masožravci. Není však radno se na tuto „sterilitu vegetariánů“ příliš spoléhat (viz přemnožená Indie).
6) Je pravda, že většina mužů udržuje funkční schopnost onanií. Je známo, že přes 70% ženatých mužů onanuje. V průměru dokonce i ženatí muži častěji onanují než souloží. – Příliš to nesvědčí o domnělém dostatku sexu v manželství. ... O svobodných ani nemluvě. (Snad by se v současné době dalo dokonce mluvit o vzestupu onanie související s úbytkem sexu.) Onanií je sice možné zabránit impotenci po fyziologické stránce, degeneraci orgánů, ne však impotenci psychické. Při pohlavním styku jsou okolnosti podstatně odlišné, a člověk na ně nemusí být psychicky připraven.
7) „Newyorský psychiatr dr. R. Rabkin prohlašuje: „Potřeba mít děti není u ženy větší než jíst špagety. Ale jestliže žijete ve světě, kde každý jí špagety v přesvědčení, že je potřebuje a že po nich touží - budete myslet stejně i vy.“ Jiný vědec, dr. William Goode, předseda Americké sociologické společnosti, píše: „Existují reflexy, například mrkání, nebo pudy, jako je sex. Neexistuje však žádný vrozený pud mít děti.“ Když žena slyší takovéhle názory, má pocit, že byla oklamána, kdežto její děti jí považují za naivní slepici.“                            K. Jankowski

6. Vznik umění
Rozhodně nesouhlasím s názory, že umění, bozi, náboženství, pohřbívání a vše ostatní vzniklo ze strachu. Taková oslava strachu jako jediného světodějného činitele je mi odporná. (Samozřejmě, že např. i snahu o duchovní vzestup můžeme odvodit ze strachu z ustrnutí na stejné úrovni, ale je třeba rozlišovat strach a strach. Vyhnout se primitivním zjednodušením.)
O vzniku umění „sublimací“ sexu není pochyb. I když osobně slovo sublimace dost nesnáším. - Budí dojem, že jde o jakési zjemnění, tedy že sex je hrubý, kdežto vše co z něj vznikne je jemné. To je naprostý nesmysl. Sublimací hrubého sexu nic jemného vzniknout nemůže. Spíš než o přeměnu jde tedy o jakési převedení sil. Při převedení sexuálních sil do jiné oblasti zůstává kvalita stejná. Jiná je pouze forma projevu.
... Teprve druhý význam slova sublimace - „vypaření“ se plně hodí na dnešní asexuální společnost. Málokdo však má při používání slova sublimace tento význam na mysli. Termín “sublimace“ je však už příliš vžitý na to, aby bylo možné razit nějaký nový, správnější.
Jelikož jsou dva druhy sexu (nízký a vysoký), jsou i dvě sublimace. (Termín sublimace pochází právě z doby, kdy se v psychoanalýze uvažovalo pouze o jednom – nízkém sexu.)
Nízký sex, sex který bývá spojen s plozením, sadismem, masochismem, atd. – vybití přebytečné, často destruktivní energie, se sublimuje do techniky, do násilí, válek, ničení, zabíjení aj. Často se uvádí i jistá „dělba práce“ – že u mužů bývá sex sublimován do techniky a násilí, u žen do rození. Nejde však o nějakou přesnou hranici - třebaže mají ženy na plození větší podíl - muž dává pouze jednu buňku, žena celý zbytek, mají na něm v současné době větší zájem muži. - Po dětech touží daleko větší procento mužů než žen.
Vysoký sex, touha po něčem vyšším, povznášejícím, touha naplnit se, nabít se kladnými, konstruktivními silami, touha dávat lásku celému světu, se za okolností, kdy je sexu nedostatek, projevuje hledáním těchto povznášejících sil jinde, a tím jinde bývá umění.
Umění je tedy zhruba řečeno náhražkou za sex (vyšší sex). - Což ovšem může znít jako odsouzení umění. Odsouzení si však zasluhuje pouze umění, které už necítí se sexem spojitost, které se cítí od něj zcela odtržené či nad něj povýšené, umění které je jen samoúčelným útěkem, který nikam nevede. Naopak správně pochopené umění může být vhodným prostředkem citové a tím i sexuální výchovy, zvlášť v dnešní době, kdy je sexuální vývoj značně narušen. Velice zjednodušeně řečeno: I člověk, který je natolik citově nezralý, že by při pohledu na nahou ženu byl stržen nízkým chtíčem, může vnímat krásno a touhu po něčem vyšším při pohledu na ženské tělo umělecky podané. Správně pochopené umění má vést i citově nezralého člověka a člověka se smíšenými polaritami, pro něhož zprvu není vyšší sex možný, k tomu, aby nakonec vyššího sexu schopen byl. Má rozvíjet touhu po vyšším, vznešeném, nejprve v oblasti, kde by člověk pro svou nezralost a špatnou připravenost nebyl strháván k opaku. Umění, které toto nemá neustále na mysli, může snadno zbloudit.
Vidíme tedy, že existují i dvě umění. Jednak pravé umění, kdy se tvoří něco nového, kdy skutečně něco vzniká, a „umění“, které je spíš ničením barev, pláten a všeho, čeho se dotkne. Je třeba umět posoudit, o které z těchto umění jde.

Původně sloužil ke zjemňování člověka a k získávání jemnějších pocitů vůbec především sex. Život v kamenné době nebyl jistě snadný, a můžeme si představovat, že sex sloužil i k utěšování jedinců, kteří upadli do deprese, jedinců, kteří se začínali hroutit. Později však vlivem smíšení polarit došlo k tomu, že se ve skupině začali vyskytovat i jedinci, na které sex takto nepůsobil. - Jak známo, u smíšených polarit je možnost vyššího sexu problematická. Bylo tedy nutno vynalézt metody, kterými by bylo za takovýchto okolností možné sex nahradit. Pokud si vzpomeneme na různé „psychologické hry“ používané v psychoterapii, například když všichni ze skupiny obstoupí hroutícího se a jemně se jej dotýkají, zhruba víme, jak vznikl kolový tanec. (Kvalita citového vztahu, která u takového jedince není možná, je nahrazena množstvím - může najednou cítit a vnímat všechny členy skupiny.) Pak bylo zjištěno, že podobné pocity jaké je možné cítit při sexu je možno probudit hudbou, atd. Jóga založená na působení zvuku používá stejných termínů jako tantra, a tantrici dokonce tvrdí, že i hatha-jóga má původně za cíl, dosáhnout tělesnými cviky stimulace těch center v těle, k jejichž stimulaci dochází při souloži.
Umění bylo původně zamýšleno pouze jako pomoc pro ty, kterým nebylo možné pomoci sexem. Těmi byli původně lidé se smíšenými polaritami. V současné době, kdy se s pohlavním životem začíná velice pozdě - v porovnání s původními 4 - 5 lety v průměru o dvacet let později (a ani pak není příliš pravidelný ani intenzívní), a citový vývoj je tedy značně opožděn (a i v případě citové zralosti se naráží na nepřipravenost fyzickou), může umění složit všem lidem bez rozdílu jako vedlejší prostředek k jejich citovému rozvoji. – Aby bylo možné dohnat toto zpoždění ve vývoji, je třeba usilovat o citový vývoj hned několika způsoby najednou. Je však stále třeba mít na paměti, že jde o pomocný prostředek, ne o samotný cíl. Umění, které slouží k přímé spotřebě, ke konzumaci, bez toho aby někam vedlo, není uměním.
Nyní můžeme lépe pochopit, proč se v umění a v tanci národů, u kterých je sex běžnou záležitostí (Trobriandské o.) často sex vůbec nevyskytuje. - Sexu bylo dostatek, šlo však o to, dosáhnout stejného výsledku jiným způsobem.
Přehnaný výskyt sexu v umění, charakteristický pro dnešní dobu, pramení z naprostého nedostatku sexu - když už není sex v běžném životě, tak aspoň na plátně či na papíře. (Této zákonitosti, že u národů, kde se o sexu hodně mluví, ve skutečnosti sexu moc není, si také všímá už B. Malinowski.) Takovéto „umění“ však citovému vývoji lidí příliš nepomáhá.

Pravěcí lidé dokázali do jisté míry zapřáhnout do služeb umění i nízký sex. Důvodem ke stavbě mnohých megalitických staveb byla snaha o spoutání přebytečné energie lidí, která by se jinak mohla projevit destruktivním způsobem. Šlo o vědomé řízení těchto sil, a jak vidíme ze zachovaných památek, velice promyšlené. Později za patriarchátu samozřejmě stavba velkých staveb zdegenerovala na zálibu megalomanských vládců.
... Máme tedy památky megalitické ... a megalomanické.

Původní Freudovo pojetí jednoho sexu a jedné sublimace je snad největší chybou původní psychoanalýzy. - Těžko může vzniknout skutečné umění sublimací nízkého sexu. Výchozí kvalita zůstává u sublimace stejná. Změnit je možné pouze oblast, ve které se uplatňuje. (V ideálním stavu tak, aby člověk nebyl strháván věcmi, na které ještě není připraven, nebo aby energie nepůsobila destruktivně, případně aby působila destruktivně pouze na svého původce.) Pro umění musí být charakteristická touha po něčem vyšším, touha po dobru, po poznání. Tato touha musí být v člověku ještě dřív než k umění přistoupí. Pokud člověk v sobě tuto touhu nemá, nemůže mu ani umění pomoci.

A pokud jde o dnešní konzumní „umění“ či spíš o prostředky, které v člověku budí dojem kontaktu s lidmi - televize, filmy, rozhlas, beletrie aj., jde o to, že budí právě jen iluzi komunikace. Nejde o skutečný kontakt. Člověk tuto iluzi pasivně přijímá, ale sám se žádného kontaktu aktivně neúčastní. Jen se tím posilují sklony ke komunikaci na infantilní úrovni dítě - matka. Člověk si odvykne do vztahu něco dávat. (Takže islámský zákaz zobrazování lidského těla není zase tak úplně blbý.)
Každý druh takovéhoto umění je do jisté míry pornografií - podporuje jednostranný vztah. Přínosné může být jen potud, dokud si z něj člověk bere touhu po kontaktu, ne však, pokud i nízkou úroveň jednostranného vztahu.

7. Pravěká magie
Především je třeba ostře vystoupit proti teoriím, které spojují lovecký kult s kultem plodnosti. Primitivním teoriím, které tvrdí, že pravěký člověk nedovedl rozlišit mezi krvácející kořistí a menstruující ženou.
Úvahy, které vyvozují lovecký kult z toho, že se člověk místo sexem ukájel zabíjením zvířat, jsou choromyslné. Něco takového je možné pouze pro perverzní sadistický sex a tedy až pro pozdějšího člověka se smíšenými polaritami. Později v patriarchátu - třeba v dnešní době můžeme v lovu sublimaci sadistického sexu vidět. Ne však v době, kdy byl lov potřebou.
Něco takového mohli vymyslet jenom „vědci“, kteří si léčili své neúspěchy v „lásce“ tím, že šli do bufetu a nacpali se ovarem. - Typické přeskokové jednání dnešního člověka a jeho přenesení do paleolitu. Jelikož většina lidí řeší podobné problémy tím, že se jde opít, bylo by možné vymyslet podobné teorie, které by dávaly do souvislosti menstruační krev s červeným vínem a posléze s alkoholickými nápoji vůbec. Je to samozřejmě nesmysl. Sublimace probíhá na jemnějších psychických úrovních a ne na úrovní pouhé vnější podobnosti.

I když u některých dnešních národů samozřejmě spojení mezi sexem a zabíjením existuje. Je to zákaz sexu ve válce či na lovu - zde jde vyloženě o ukájení se zabíjením, a zákaz sexu u žen, když jsou muži ve válce, na lovu, na obchodní expedici nebo provozují určitou činnost. Zde však jde hlavně o to, že si muži činí nárok na veškeré síly ženy, vyžadují, aby jim veškerou svou sílu posílaly, a jde tedy v podstatě o psychické „upírství“.
... Původní pojetí „nevěry“ pochází z těchto magických představ. Takové zotročení je samozřejmě možné jen v pokročilém patriarchátu.

Kult plodnosti je blbost a v pravěku nikdy neexistoval. Jak víme, byly již v pravěku problémy právě opačné - s antikoncepcí. Ženské sošky mohou souviset spíš s výchovou k vyššímu sexu - tantře, a s abstraktním kultem plodnosti - kultem plodnosti celé přírody. „Venuše“ totiž jsou tlusté, obézní, ale ne těhotné. Jasně pregnantní rysy, jako např. špičaté břicho u nich nacházíme naprosto výjimečně, a zřejmě souvisejí s neznalostí tvůrce. (Mohly vzniknout například tak, že pro sošku tlusté ženy, znázorňující původně štědrost přírody, a jejíž symbolice nerozuměl, použil jako model těhotnou ženu.) (1)

Nicméně jisté spojení loveckého kultu a plodnosti můžeme předpokládat. Avšak ne plodnosti žen, a navíc ne tak primitivním způsobem, jak si dosud mnozí vědci představovali.
Jak víme, nacházíme právě u nejstarších národů pojetí dvou světů - tohoto a posmrtného, a učení o reinkarnaci. – Pokud je nějaký tvor zabit na onom světě, narodí se na tomto a naopak. Původní „lovecká magie“, se kterou jistě souvisí staré jeskynní malby, rytiny, plastiky, mohla být tedy obrácena proti zvířatům žijícím na onom světě. Mohlo jít o zabíjení či jiné ovlivňování zvířat na onom světě, které mělo za následek, že se vtělila na Zemi. A nemuselo dokonce jít ani o zabezpečení dostatku kořisti, třebaže se to zdá být přirozeným následkem. Mohlo jít o snahu o přenesení plodivé síly na zvířata. Tím by byla u lidí zajištěna antikoncepce, a případně rozmnožení zvířat nemohlo být na škodu. Tato zvířata ani nemusela být kořistí. Naopak můžeme předpokládat, že právě z nich se vyvinula „totemová zvířata“, která nejsou zabíjena a dokonce jsou považována za pokrevně příbuzné, za zvířata, do nichž se vtělují „duše předků“ atd. (2)
Pokud jde o funkci jeskynních maleb, podobné malby zvířat (hlavně hadů a krokodýlů), které mají zabezpečit plodnost těchto zvířat, malují dosud domorodci v Austrálii.
“Lovecká magie“ tedy mohla sloužit k sublimování nízkého sexu do plození zvířat, místo do zabíjejí. Ostatně jeskynní malby „kouzelníků“ ve zvířecích maskách a v erekci v přítomnosti zvířat se zdají tuto teorii potvrzovat. - Například známá scéna „tří podivných zvířat“ z jeskyně Trois Freres ve Francii, kde stojí kouzelník v býčí masce za krávou připravenou k páření. Teprve později vznikla degenerací tohoto pojetí lovecká magie, která má sloužit k zabíjení zvířat na tomto světě. Původně šlo o to, působit na onom světě místo na lidské duše na zvířecí, tedy ke změně objektu v rámci jednoho světa, později došlo k přenesení těchto sil z onoho světa na tento. - Zřejmě v době, kdy se lidé začali svou myslí na tento svět daleko víc upínat, kdy se jim stal tento svět bližším.
... Ostatně je známo, že umělecká úroveň jeskynních maleb, rytin a plastik dosahuje v paleolitu takové úrovně, jaké nebylo dosaženo po mnoho následujících tisíciletí. Zjevně tedy později došlo k úpadku abstraktního myšlení.

Zajímavou otázkou je podíl žen v magii. Třebaže má většina lidí jako typického představitele magie zafixovaného šamana, je šamanismus až pozdní, patriarchální záležitost.
(J. Lips klade vznik šamanismu do doby bronzové. Je však třeba uvážit, že instituce šamana je patriarchální, a že doba příchodu patriarchátu není všude stejná - ve střední Evropě jej můžeme předpokládat už v eneolitu, do Řecka přichází až s dobou železnou.)
Šaman totiž musí mít ženskou polaritu - musí jít o člověka, který je schopen manipulovat se „silami“, a u kmenů, které jsou rozděleny na dvě frátrie, je zásadně vybírán z ženské části populace. Často se dokonce i jako žena chová. (3) Muž vybíraný z ženské části - něco takového je dost nelogické. - Za neexistence patriarchátu by asi byla vybrána žena.
U starých kmenů nacházíme dvě typické postavy - „krále“ (náčelníka) a šamana. Král byl naopak vybírán z mužské frátrie, a jeho úkolem bylo pasivně čelit obtížím, které na kmen doléhají. Byl nejvýznamnější osobou s mužskou polaritou, a aby byl schopen aktivity potřebné pro vykonávání svého úřadu, měl i později v patriarchátu, dokonce i u kmenů, kde se stala pravidlem monogamie, privilegium polygamie. Ženy mu měly sloužit k tomu, aby se nabíjel energií. Pro aktivní čelení obtížím – ovlivňování přírodních sil apod. tu pak byl šaman - nejvýznačnější osoba s ženskou polaritou.
Z toho jasně vyplývá, že úvahy o splývání obou funkcí už v prehistorických dobách jsou mylné. Ke splynutí obou funkcí může dojít až když je zapomenuto toto původní pojetí. A k zapomenutí tohoto pojetí krále a šamana jako dvou největších extrémů, protikladů, nemohlo dojít naráz.
... Pokud jde o „kouzelníky“ na nástěnných malbách, jsou nazýváni právě „kouzelníky“ a ne „šamany“, a jejich interpretace není dosud zcela jasná.

Nejvíc se asi pravěké magii přiblížíme, když budeme předpokládat, že podobně jako u dnešních primitivních národů, nebyla až tak monopolizovaná, ale že jí praktikovali do jisté míry všichni: ženy, muži, staří, mladí.
V prvobytně pospolné společnosti byla již praktikována dokonce i černá magie (přinejmenším už v neolitu). Svědčí pro to jednak důkazy přímé - nálezy pozůstatků krvavých obětí např. na Maltě, jednak nepřímé - skutečnost, že v egyptské, hebrejské i řecké magii se při čarování proti někomu používá jeho jména a jména jeho matky - tedy jasný pozůstatek matrilinearity. Používání černé magie je však charakteristické hlavně pro úpadkové kultury, a nemůžeme je proto považovat za typické.

Je třeba vzdát se primitivních představ, pokud jde o myšlení pravěkých lidí. Primitivismus totiž ještě neznamená původnost. Může jít naopak o úpadkovou formu, úchylku, slepou větev, podobně jako v dnešní době. Pokud chceme hledat své předky, musíme hledat takové, kteří byli schopni dalšího vývoje, které by bylo možné zařadit do evolučního procesu. A takovými sadisté rozhodně nejsou. Podíváme-li se na dnešní sadisty, myslím, že získáme stejný dojem. Úchylky vždy byly a vždy byly jen úchylkami.

... A pokud má pravdu E. Fromm, když říká, že pozdější výzkum nejspíš potvrdí jeho domněnku, že „posedlost“ vzniká vlivem otce v rodině, mohla být i náplň pravěké magie, pokud jde o léčení nemocí, poněkud jiná než v pozdějších dobách.
... I když z etnografie opět víme, že hlavní „náplní práce“ šamanů je antikoncepce.

1) „Nepochybně se jich používalo při nějakých obřadech plodnosti, které měly zajistit rozmnožování zvěře.“                                                                                         Gordon Childe
2) „Klany jsou skupiny lidí, kteří odvozují svůj původ od jednoho společného předka, přičemž přesně nevědí, v jakém příbuzenském vztahu k němu stojí.“
                                                                                 Stanislav Novotný v ...a znali jen kámen
     „Každý totemový klan pořádá pravidelně dramatické obřady, které mají zaručit rozmnožování totemových zvířat nebo rostlin.“                                               Gordon Childe
     Přitom platí zákaz zabíjet nebo pojídat totemové zvíře nebo rostlinu.
3) Pozůstatky tohoto pojetí je možno doložit i na etnografických příkladech:
     „U mnoha skupin přejímá některý muž ženské role i v sexuálním směru, strojí se jako žena, vykonává ženské práce - klinicky vzato je tento muž buď transvestit, feminní homosexuál nebo transsexuál. U Čukčů je takový muž pokládán za mocného šamana; věří se, že k této proměně dochází bez jeho vlastní vůle, a mnozí muži se bojí, aby se tímto způsobem nezměnili, i když by se tím jejich postavení uvnitř skupiny mohlo zvýšit. U Konjagů na Aljašce jsou mnozí chlapci k převzetí ženských rolí vychováváni už od dětství; učí se domácím pracím, nosí ozdoby atp. Když takový chlapec dospěje, je počítán k ženám a obvykle se mu připisuje čarovná síla, jíž získává respekt.“
                                                                   Ivo Pondělíček, Jaroslava Pondělíčková-Mašlová

8. Závěr
Smyslem této knihy je ukázat, že vývoj člověka je třeba chápat ve smyslu „pozitivním“ - vývoji ke stále vyšším a vyšším duševním schopnostem, a ne, jak je dosud často pojímán, ve smyslu „negativním“, jako vývoj spočívající ve zmenšování množství perverzních úchylek. Jako rozvoj kladných vlastností, a ne jako eliminaci záporných. Slovo “primitivní“ je třeba v evoluci chápat ve smyslu „původní“ a ne „úchylný“, což si dosud mnozí vědci pletou. Strom života je možno si představovat jako skutečný strom, a vývoj jako jeho kmen rostoucí stále vzhůru. A různé úchylky – to jsou jen postranní větve, které časem, jak strom roste, uschnou a ulomí se.
Dále je smyslem této knihy poukázat na různé jevy v dnešní společnosti, které jsou dnes sice považovány za samozřejmé, ale pokud je uvedeme do souvislosti s evolučními zákony, zdají se být charakteristické spíš pro ony postranní větve než pro hlavní kmen.
Stačí se zamyslit nad dnešním stupněm smíšenosti polarit, dnešními válkami a dnešními problémy s přelidněním, aby si člověk uvědomil, jak málo se dnešní lidstvo dokáže bránit přírodnímu zákonu růstu smíšenosti polarit (a tím agresivity a plodnosti) v přirozeném výběru. Jak málo dokáže dnešní výchova těmto problémům čelit.
Tento vzrůst agresivity je nejlépe ilustrován přechodem člověka na masitou stravu - třebaže už slovo „trávit“ značí, že má jíst rostliny a ne zvířata. - Vzpomínky na dobu, kdy se člověk živil rostlinnou stravou, případně mlékem a medem, a zvířata nezabíjel (zhruba asi neolit), nacházíme v mytologii skoro všech národů. (... Podobně slovo „otrávit“ pochází z doby, kdy se používaly především rostlinné jedy.)
... A vznikem monogamie.
Masožravost a monogamie se stala rysem otrokářské společnosti, ale není člověku jako jedinci biologicky vlastní, není mu vrozena. Je mu vnucena až špatně pojatou “výchovou“. Výchovou, která v podstatě výchovou není, neboť místo aby vedla k rozvoji individuálních schopností, vede u mnohých lidí ke ztrátě schopnosti samostatně myslet a jednat, k přijímání navyklých schémat. Člověk pak v podstatě přestává být člověkem, bytostí, která myslí a pracuje, neboť myšlení v navyklých schématech a stereotypní práci ani nemůžeme za myšlení a práci považovat.

Hlavním problémem je dnešní rodinná výchova, která je biologicky nepřirozená. Především jde o rušivý vliv otce. Podle E. Fromma by se měl otcovský princip – rozumová výchova uplatňovat ve výchově až od šesti let. Přesněji, až když se dítě zbaví citové závislosti na matce. Tím, že otec zasahuje do výchovy dřív, dochází k tomu, že vývoj vztahu dítěte k matce je narušen. Naprostá většina lidí se proto citové závislosti na matce nezbaví, a přenáší tuto vazbu i později do partnerských vztahů. - Spíš dnes vidíme pravý opak: otec se podílí na výchově právě do této doby, a pak dochází k rozvodu. (K rozvodům dochází nejčastěji, když je dítěti 3 - 7 let.) Nicméně nechci vylučovat, že i někteří muži mohou přistupovat k dítěti mateřsky a být tedy schopni vychovávat i zcela malé děti. Naproti tomu výchova v jeslích, třebaže ji provádějí ženy, je spíš otcovského typy. ... Výchova dětí není tak jednoduchá, a je proto třeba značné opatrnosti.
Podle E. Fromma se i náboženství stalo rozumovým - z původního náboženského cítění se stalo náboženské rádoby intelektuální tlachání, díky příliš zdůrazňovanému otcovskému principu. A podobně jako dnes postava otce v rodině narušuje vztah dítěte k matce, který se pak nemůže dál vyvíjet, a člověk ustrne na citové úrovni odpovídající kritickému věku zhruba tří let, je i postava Boha otce pro většinu dnešních věřících pouze rušivým elementem, který narušuje vývoj jejich vztahu k hmotě, realitě, a tak se stávají po této stránce hrubými materialisty. Náboženství tak člověku brání dosáhnout „nezávislosti na přírodě“.
(Z požadované pasivity ženy pochází i známý psychiatrický problém - „nesnesu vedle sebe pěknou ženskou“ – častá neschopnost žen snášet „konkurenci“. Je to způsobeno tím, že jelikož ženy přijímají svou přidělenou pasivní roli a nevycházejí ven, je všude „ve společnosti“ výrazná převaha mužů. Je-li všude mimo kuchyň početní poměr mužů a žen zhruba 5 : 1, není divu, že ženy na konkurenci nejsou zvyklé, kdežto muži byli nuceni si zvyknout. - Žena je zvyklá na to, že ve společnosti se točí všichni muži kolem ní, muži na to, že se všichni točí kolem jedné ženské.)
I „dvojfázový sexuální vývoj“, přerušení sexuálního vývoje v dětství, ze kterého pramení snad všechny sexuální poruchy, se děje předčasným uplatňováním otcovského principu - zákazu.
Ke vzniku dnešního problému infantilismu - jen relativní dospělosti většiny lidí dnešní společnosti přispívá kromě nemožnosti sexuálního a narušení citového vývoje i dnešní kult dítěte, vzniklý z katolického nepochopení bible a posléze zneužitý vojenskou propagandou. - Nejde jen o zbožňování dítěte jako takového, což vede k dnešním problémům s přemnožováním, ale o zbožňování nevyvinuté dětské psychiky, což vede k tomu, že lidé jsou se svou infantilností spokojeni a necítí potřebu vlastního vývoje. Důvodem pro to, mít děti, a pro komunikaci s dětmi vůbec, je u mnohých lidí potřeba komunikovat s někým na stejné úrovni. Málokdo si je dnes vědom toho, že citově dospělý člověk dává přednost styku s dospělými.
Celkovým zhrubnutím a hlásanou morálkou došlo k zapomenutí, že existuje dvojí sex - sex, který pomáhá rozvoji lidské psychiky, a sex, který je prožíván pouze na hmotné úrovni. Hlásáním sexu jako něčeho špatného nedošlo k tomu, že by se lidé stali mravnějšími, ale naopak k tomu, že začali pěstovat pouze tento nízký sex, a neschopnost prožívat sex na vyšší úrovni u nich nakonec vedla k vnitřnímu odporu k sexu. Vztah mezi mužem a ženou degeneroval na vlastnický, ať už pro to bylo vymyšleno sebevíc poetických jmen.

Zhruba řečeno - dnešní společnost se ještě příliš opájí ideou otrokářského Říma jakožto dokonale fungujícího státního útvaru, a i dnešní výchova se ještě příliš podobá římské, která měla tento cíl zabezpečit (např. římské právo), a zcela se přehlížejí její vedlejší účinky, které vedly k degeneraci psychiky jednotlivců a nakonec k zániku Říma jakožto státního útvaru samotného. Málokdo si pod pojmem „Řím“ představí také typického Římana – homosexuála navštěvujícího gladiátorské zápasy.
Domnívám se proto, že by v dnešní době, která svým mravním úpadkem v mnohém Řím připomíná, bylo vhodné, zamyslit se nad možnostmi výchovy, která by lépe odpovídala potřebám vývoje jednotlivce. Pokusit se najít v minulosti či u některých etnických skupin takové způsoby výchovy, které dokáží vedlejším negativním účinkům, které s sebou vývoj přináší, čelit.
A jelikož v dnešní době už na Zemi neexistuje jediná skupina, která by nebyla zasažena patriarchálním stupněm vývoje, nezbývá než se na základě poznatků archeologie, etnografie, moderní psychologie a jiných vědních oborů pokusit původní stav společnosti rekonstruovat, zvážit, nakolik byl funkční, a nakolik by se jím mohla dnešní společnost poučit. A takovým velice neskromným pokusem by měla být i tato kniha.

▒▒▒▒▒▒▒▒▒▒▒▒▒▒▒▒▒▒▒▒▒▒▒▒▒

Použitá literatura, i když něco patří do kategorie „pisáť bůdět Kýd Psaněc“:
	
Jack Annon: Bahaviorální léčba sexuálních problémů. Kosmonosy, interní překlad.
Arvind a Shanta Kale: Tantra, the secret power of sex. Bombay 1982.
Josef Augusta: Lovci jeskynních medvědů. Praha, SPN 1976.
Josef Augusta: U pravěkých lovců. Praha, SPN 1973.
Josef Augusta: Zrození Venuše. Praha, MF 1964.
Raymond Battegay: Člověk ve skupině, I - III. Kosmonosy, interní překlad.
Simone Beauvoirová: Druhé pohlaví. Praha, Orbis 1967.
Mitchell Beazley: Království zvířat. Praha, Albatros 1983.
David Bergamini: Austrálie. Praha, Artia 1973.
Eric Berne: Jak si lidé hrají. Praha, Svoboda 1970.
Biblí svatá. Praha 1896.
Bozi, bráhmani, lidé. Čtyři tisíciletí hinduismu. Redigoval Dušan Zbavitel. Praha, Nakladatelství ČSAV 1964.
Brehmův život zvířat. Praha 1926 - 1930.
Burchard Brentjes: Zlatý věk lidstva. Praha, Orbis 1973.
Josef Brinke: ...a znali jen kámen. Praha, Novinář 1961.
Forrest Carter: Odvedu vás do Sierry Madre. Praha, Odeon 1983.
Lidio Cipriani: U nejmenších lidí světa. Praha, Orbis 1971.
Grahame Clark: Prehistorie světa. Praha, Orbis 1973.
F. D. Colaabavala: Tantra, the erotic cult. New Delhi, Orient Paperbacks 1976.
N. N. Čeboksarov, I. A. Čeboksarovová: Národy, rasy, kultury. Praha, Mladá fronta 1978.
Arnošt Černík: Tajemství sněžného člověka. Praha, Olympia 1978.
Raymond A. Dart, Dennis Craig: Dobrodružství s „chybějícím článkem“. Praha, Mladá fronta 1963.
Ernst Fischer: O potrebe umenia. Bratislava, Slovenský spisovatel 1958; O nezbytnosti umění. Praha, Svoboda 1967.
James George Frazer: Zlatá ratolest. Praha, Odeon 1977.
Erich Fromm: Umenie milovať. Bratislava, Obzor 1966; Umění milovat. Praha, Orbis 1967.
Sigmund Freud: Úvod do psychoanalýzy. Praha 1936.
Sigmund Freud: Vybrané spisy III. Praha, Avicenum 1971.
Richard Gardner: Zmysel lásky. Elesdi Translations 1974.
Robert Graves: Zlaté rouno. Praha, Práce 1970.
Jan Hanzák a kolektiv: Světem zvířat. Praha, SNDK/Albatros 1965-1975.
Teilhard de Chardin: Chuť žít. Praha 1970.
Teilhard de Chardin: Místo člověka v přírodě. Praha 1967.
Gordon Childe: Na prahu dějin. Praha, Orbis 1966.
Kazimierz Jankowski: Odvrácená tvář Ameriky. Praha, Orbis 1975.
Jan Jelínek: Velký obrazový atlas pravěkého člověka. Praha, Artia1977.
Zdeněk Justoň: Hudba přírodních národů. Jazzpetit, září 1981.
Josef Kleibl: Cesta za Adamem. Praha, Albatros 1969, 1978.
Josef Kurz: Učebnice jazyka staroslověnského. Praha, SPN 1969.
Richard Leakey, Roger Lewin: Lidé od jezera. Praha, MF 1984.
Lékařské repetitorium. Kolektiv autorů. Praha, Avicenum 1982.
František Lexa: Staroegyptské čarodějnictví I, II. Praha 1923
Julius Lips: O původu věcí. Praha, Orbis 1960; Pri prameňoch civilizácie. Bratislava, Osveta 1961.
Konrad Lorenz: Takzvané zlo; o vzniku a významu agrese v přírodě. Soukromý překlad.
Renata a Jaroslav Malinovi: Vzpomínky na minulost aneb Experimenty odhalují minulost. Ostrava, Profil 1982.
Bronislaw Malinowski: The Sexual Life of Savages in North-Western Melanesia (Trobriand Islands). London 1932.
Vratislav Mazák: Jak vznikl člověk (Sága rodu Homo). Praha, Práce 1977.
František Modráček: Hospodářské a sociální řády v přírodních společnostech. Praha 1927.
Desmond Morris: Nahá opice. Praha, Mladá fronta 1971.
Morus: Světové dějiny sexuality. Praha 1969.
Fridtjof Nansen: Život Eskymáků. Praha, Mladá fronta 1956.
Naučný slovník zemědělský. Praha, SZN 1966 a násl.
Evžen Neústupný: Demografie pravěkých pohřebišť. Praha, Archeologický ústav ČSAV 1983.
Vladimír Novák a kolektiv: Historický vývoj organismů. Praha, Academia 1969.
Odvěké tabu a dnešní člověk. Kolektiv autorů. Praha, Avicenum 1971.
Ottův slovník naučný. Praha 1888 - 1909.
Ottův slovník naučný. Nové doby. Praha 1930 - 1943.
Radomír Pleiner a kolektiv: Pravěké dějiny Čech. Praha, Academia 1978.
Petr Pokorný: Tomášovo evangelium, překlad s výkladem. Praha, Ústřední církevní nakladatelství 1982.
Ivo Pondělíček, Jaroslava Pondělíčková-Mašlová: Lidská sexualita. Praha, Avicenum 1971, 1974.
Marshall Sahlins: Stone Age Economics. Chicago, Aldine Publishing Company 1974.
Sefer Raziel. Přeložil dr. J. Eisenberg. Praha 1923.
Bohumil Soudský: Bylany. Praha, Academia 1966.
Stanislav Starikovič: Proč má bílý pudl černý nos? Praha, Albatros 1983, 1985.
Robert Louis Stevenson: Do jižních moří. Praha, Orbis 1977.
C. Lévi-Strauss: Smutné tropy. Praha, Odeon 1966.
Tibetská kniha mrtvých. Praha 1938.
Josef Wolf: Poslední svědkové pravěku. Praha, Svoboda 1970.

aj.

Dále bylo vzhledem k tématu nutno použít některé věci, popsané už v některých dřívějších spiscích, vydaných SPP.

Obsah

1. Úvod                                 3
2. Evoluce druhů                        4
3. Vývoj hominidů                       7
4. Struktura pravěké společnosti       13
5. Sexuální výchova                    24
6. Vznik umění                         37
7. Pravěká magie                       39
8. Závěr                               42

Použitá literatura                     45