Proč sex?

Mnoho lidí dnes považuje sex pouze za požitek, za jakýsi druh zábavy. Prý někdo vdolky, jiný holky... Slýcháme, že se lidé v dnešní době nemilují proto, že mají „jiné možnosti vyžití“. Ale nechci pořád dokola rozebírat, že život není vyžití, a že sex téměř zanikl spíš vlivem propagandy, jejímž vlivem mají lidé sex spojený se strachem a pocity viny.

Jiní lidé cítí, že sex je něčím víc, že jen sexem se dostávají do kontaktu se Zemí, s planetou, že bez něj si připadají jen „napůl inkarnovaní“, jako poletující duchové, kteří nemohou do ničeho zasáhnout, že sex je dokonce i víc než jen tou nejlepší motivací. (To, že jen sexem se dostáváme do kontaktu s planetou, psal třeba Oskar Ernst Bernhardt, píšící pod jménem Abd-ru-shin, pro své názory pronásledovaný nacisty.)

Ale začněme u vdolků:
František Drtikol (mystik a komunista) říká, že jíst máme proto, aby se strava prošlá námi produchovnila. Vše, co se sní, zas vrátit matce přírodě - ale produchovnělé. Tím povznášíme hmotu. Dále píše, že šetří-li člověk materiálem, zadržuje vývoj, že pro hmotu je styk s člověkem školou života.
(Ve velmi zvulgarizované podobě se s touto myšlenkou můžeme setkat i v makrobiotice, kde Kushi říká, že zvířata musí býti vděčná za to, že je člověk jí, protože z nich „dělá člověka“.)
Je zajímavé, že žena, která v Indii žila padesát let bez potravy (energeticky se nabíjela v jakési podzemní kobce, kterou si nechala vystavět), když jí říkali, že by to měla naučit ostatní, kolik lidí by se tím zachránilo před smrtí hladem, odpověděla: „Bůh si to nepřeje“.

Je známo, že na úrovni elementárních částic platí fyzikální zákony jen statisticky, s jistou pravděpodobností. Podle některých autorů (například Rupert Sheldrake v Tao přírody) to platí o fyzikálních a chemických zákonech všeobecně. Nejsou to totiž zákony v pravém slova smyslu (neměnné zákony platné jednou provždy), ale jakási pravidla, která se vyvinula a která platí na principu návyku vytvořeného opakováním - čím vícekrát nějaký děj proběhl určitým způsobem, tím je pravděpodobnější, že tak proběhne i v dalším případě.
Když je poprvé syntetizována nějaká nová chemikálie, někdy týdny, měsíce vůbec nekrystalizuje. Kdy pak začne na jednom místě krystalizovat, začne krystalizovat i jinde na světě, a časem se ustálí i typ krystalizace.
A neplatí to jen na úrovni částic, atomů a molekul. Milan Smrž, který desítky let organizuje letní „teepiové“ tábory, mi vyprávěl, že když vyrobil nové kotlíky z nerezových mis na salát, nějakou dobu se v nich jídlo připalovalo. Po nějaké době se to ale kotlíky „naučily“, a jídlo se v nich už nepřipaluje. (Tj. nepřipaluje se ani v nových kotlících, nejde o nějakou tepelnou změnu materiálu.)
Pokusně bylo zjištěno, že zejména živé organismy mají tendenci porušovat ony „platné zákony“. Byly zaznamenány případy permutace prvků - když organismu nějaký prvek schází, je v některých případech schopen si jej vytvořit z jiného, což je jinak možné jen v reaktoru, klíčící semena zatavená ve skleněných ampulích mění váhu, atd.
Navíc problém pokusů samotných je ten, že bývají ovlivněny právě pozorovatelem - a to i když nezasahuje. Kdyby šlo o nějaké pevné zákony, těžko by je bylo možné ovlivnit.
A samozřejmě, organismy ovlivňují na méně obvyklé úrovni také jiné organismy. Ruská Anastázie třeba radí cucat semena, než je člověk zasadí - rostliny pak budou produkovat látky, které dotyčný člověk potřebuje.

Živočichové se vyvinuli z jednobuněčných organismů, které potravu vtahují přímo do svého těla, přes jakési váčky, které nabírají a zase vyvrhují organické i anorganické látky, až do podoby „průtokové trubice“. A připomeňme si, že jak potrava živočichů, tak jejich samotná těla sestávají převážně z vody.
Bylo prokázáno, že voda má jakýsi druh paměti. (Na paměti vody je třeba založena homeopatie, která pracuje s tak zředěnými roztoky, že už neobsahují ani jedinou molekulu původní látky - jen si pamatují, že tam kdysi byla.)
Jak víme, život vyšších živočichů na Zemi je možný jen díky známým anomáliím vody - díky tomu, že se voda nechová tak, jak by se podle oněch „zákonů“ chovat měla.
Nabízí se myšlenka, jestli tyto anomálie nevznikly tím, že voda po miliardy let procházela živými organismy. ...A že podobně jako v případě vody mohou živé organismy měnit fyzikální a chemické vlastnosti i jiných sloučenin a prvků.

Jsme pány nebo kvasinkami Země?
V případě produchovňování potravy asi rozdíl mezi člověkem a ostatními živočichy moc velký nebude. (Přinejmenším to nevypadá, že by byl k lepšímu.) V případě sexu tu rozdíl je (nebo by alespoň měl být). Energie, které se při sexu probouzejí (nebo by se měly probouzet) mohou jistě ovlivňovat hmotu daleko víc než v případě potravy. Možná právě v tom je smysl evoluce.
Je totiž otázkou, jestli si celý organický svět vlastně nevytvořila Země proto, aby měla pomocníky, kteří jí budou přeměňovat prvky, vytvářet nové sloučeniny, učit staré látky jiným druhům krystalizace a vůbec měnit jejich fyzikální a chemické vlastnosti, podle toho, jak to ona potřebuje. Třeba si nás pěstuje jako nějakou „kvasinkovou kulturu“. Proč tak Země činí? Třeba proto, aby tím získala ochranu, stala se imunní vůči některým organismům a silám.
Jestli tomu tak je, a žijeme se Zemí v takovémto druhu symbiózy, těžko můžeme být v harmonii, pokud nežijeme v harmonii s organickým i anorganickým světem, a hlavně pokud Zemi nedáváme to, co po nás ona chce. Tedy pokud nežijeme sexuálně. ...Třeba je to zařízeno tak, že je sex příjemný právě proto, abychom ho dělali. Třeba právě v tom spočívá ono spojení se Zemí sexem. Možná právě proto to neuspokojení a nenaplněnost, když člověk sexuálně nežije.
Pokud z „milujte se a množte se“ zůstalo jenom to množení, může být důvodem přemnožení lidí i to, že je Země nechala tak namnožit proto, aby od nich vůbec něco dostala. Něco na způsob, jako kdyby někdo ze zoufalství dával do vína místo kvalitní kultury kvasinek nekvalitní droždí.
...A pokud jsme zvrhlou kvasinkovou kulturou, která nefunguje, jsou dost naivní úvahy o přesídlení na jiné planety. O takovou kulturu bude mít těžko jiná planeta zájem. (Podobně dnes „alternativní“ lidé hodně mluví o tom, jak Země v blízké době přejde do vyššího rozměru - ale kdo to udělá, když oni sami ony vícerozměrné energie probouzet nechtějí?)

Ovšem jsou tu síly, které rozvinutí sexuality na Zemi brání. Možná jsou to právě ty síly, před kterými se Země snaží chránit evolucí.
Sex je potlačován, lidé jsou za sex buď přímo trestáni, nebo jsou jim vnucovány pocity viny - aby se trestali sami. Propagován je pouze sex spojený s násilím, penězi, plozením, věrností, sex monogamní nebo úplně mono - masturbace, tedy sexuální aktivity, při kterých se energie neprobouzejí.
Řešením nejsou ani různé „duchovní“ směry, které sice mohou některé funkce sexuality částečně nahradit a umožňují tak člověku bez sexu o něco déle přežít. Jsou to jen náhražky, a navíc je to sobecké - Zemi při jejich praktikování člověk nic nedává. Patří do okruhu směrů, ve kterých jde o to, utéct ze světa (a již se nereinkarnovat), na rozdíl od nauk, jejichž cílem je do světa se plně dostat, a produchovnit hmotu - jak jinak než sexem. (V buddhismu třeba rozdíl mezi hínajánou a mahájánou.) „Láskou“ bez sexu se hmota moc neproduchovní, a také tu nejsme proto, abychom se nějakým způsobem dostali do boží přízně a zasloužili si jeho lásku. Naopak jsme tu proto, že nejen lidé (včetně nás samých), ale celá Země, vesmír, potřebují naši lásku - energie, které se probouzejí při sexu.
Žijeme ve světě, ve kterém je mnoho „svatých“ mužů a žen, kteří prý sex nepotřebují, ale nikdo z nich není tak duchovně vyspělý jako ona indická žena, co žila padesát let bez jídla, aby při zmínce, že by se to měli jiní také naučit, řekl: „Bůh si to nepřeje.“

14. června.2008  ▓