Krize společnosti, společnost krize, krize krizí, společnost společností…?

Nejzákladnější potřeba všech lidí je stejná. Můžeme ji nazvat sex nebo láska, i když ani jedno slovo se úplně nehodí. Většině žen se nelíbí slovo sex, protože si jej spojují se stykem bez lásky, za který se pak často stydí, mužům se zase většinou moc nelíbí slovo láska, protože jim příliš připomíná onen chimérický sentiment bez sexu,  který je jim pořád vnucován okolím.

V dávných dobách zřejmě lidé neměli s uspokojováním své nejzákladnější potřeby žádné větší potíže. Zhruba řečeno, do jisté doby šly tyto věci bez řečí, později byly naopak spojeny s mnoha řečmi a lidé si k tomu museli začít dávat pozor, aby se do řečí nedostali. Od jisté doby totiž bylo naplňování této potřeby prohlášeno za neslušné a lidé byli navíc i fyzicky omezeni manželskými a rodinnými pouty a závazky.
Proto později vznikl složitý společenský život, jehož hlavním účelem nebylo nic jiného, než tuto nejpřirozenější potřebu maskovat. Stýkat se s „cizími lidmi“, tedy mimo rámec rodiny, nejbližšího příbuzenstva, začalo být podezřelé, a tak se pro to musel najít nějaký oficiální důvod. Lidé se proto začali scházet pod nejrůznějšími záminkami, ať už to byla kultura, věda, vzdělávání, sport, politika, obchod nebo i náboženství, začali vytvářet nejrůznější zájmové spolky například chovatelů, pěstitelů a sběratelů v podstatě čehokoli, a tak dále. Hlavním cílem všeho toho samozřejmě bylo, najít možnost, jak se dostat „pod rouškou násilí“ (jak se zpívá v jedné písni, jejíž autor si také všiml, že v současné společnosti je násilí tolerováno daleko víc než sex) z domácího vězení mezi lidi, kde by bylo možné navázat – často pod rouškou podroušení – nějaký vztah.

Hlavním „motorem“ veškeré mezilidské komunikace tedy vždy byla a je naděje na navázání kontaktu a uspokojení nejzákladnější životní potřeby. Všechny vzniklé společenské struktury proto fungovaly a mohly fungovat jenom do té doby, dokud poskytovaly možnost seznámení se.
V současné době však potlačením sexuality a následnou zablokovaností a rezignací lidí v tomto směru všechny tyto naděje zanikly, zanikl tak důvod k pokusům o komunikaci – které stejně nikam nevedou, a zaniklo tak i opodstatnění pro existenci většiny společenských struktur. Všude samozřejmě vidíme snahy vnutit lidem jiné důvody ke komunikaci, od peněz přes zviditelnění se až po „komunikaci“ jakožto snahu o vyhnutí se komunikaci. Všechna taková „řešení“ jsou ovšem jenom dočasná, protože skutečné naplnění nepřinášejí.
Společenský život často poklesl až na tu úroveň, kdy lidé chodí nudit se mezi ostatní a dávají ostentativně najevo, že oni večer také nesouloží, že oni také nemají nic lepšího „na práci“. Mezi takovými „společenskými“ jedinci pak vzniká jakýsi pocit solidarity, díky kterému si pomáhají například v kariéře.
A různé zájmové spolky a sdružení dnes navštěvují mnozí zablokovaní lidé často jen z toho důvodu, že tyto spolky jsou tématicky zaměřené – a k tématům rozhodně nepatří sex. Mají jistotu, že pokud tam někdo začne o nejzákladnější lidské potřebě mluvit, hned ho někdo okřikne: „proto se tady přece nescházíme“.
(Tím neříkám, že by všechny spolky měly být jakýmisi erotickými společnostmi. Ale aby měly své opodstatnění, musí lidem dávat naději na seznámení, třebas i oklikou přes několik dalších známých.)
Lidé se dnes v naprosté většině případů seznamují už jenom v práci a ve škole, a zdá se, že i tam tato možnost zaváděním různých zákonů o harašení zaniká. Pak ovšem přestanou fungovat i tyto struktury.

Komunikace prostě musí být do jisté míry jakýmsi flirtováním. I když samozřejmě ne oním falešným flirtováním, vzbuzováním marných nadějí, které tak dobře známe, které je jen zneužíváním druhých, a které také funguje jen do té doby, než je druhá strana prohlédne.
Komunikace, která nedává naději na navázání kontaktu, vlastně ani není komunikací, je mrtvá, a časem zanikne úplně.
Chodit někam koukat se na něčí obličeje a poslouchat něčí řeči – to je dost podobné jako dívat se na televizi. Rozdíl je jen v tom, že pustit si televizi je pohodlnější … a tak to také u ní nakonec skončí.

A co s tím vším? Možné je jen jedno: Začít od sebe a dávat druhým opravdovou naději.

												  květen 2003  ▓
Jan Kristek 
607 986 503