Jak tomu u nás bylo se sexem?

U nás byl vývoj v tomto směru značně atypický. Jednak tím, že u nás bylo manželství zaváděno na rozdíl od jiných zemí velice „pozdě“. Lidé si na něj z toho důvodu nevypěstovali imunitu, a působí na ně podobně devastujícím způsobem jako alkohol na severoamerické Indiány. Další zvláštností je, že česká populace byla v této věci v 19. století rozdělena. Na rozdíl od českých Němců, kteří si mohli víc dovolit už proto, že byli Němci, a chovali se víceméně uniformě, se české ženy dělily na emancipované ženy, které se nevdávaly a děti většinou neměly, a na jakési „včelí královny“, které se vdávaly a měly dětí hodně. Jelikož jsou lidé logicky potomci těch, co děti měli, a v rodinách se uchovávají vzpomínky na to, jak předci žili, došlo zde ke značnému zkreslení představ o minulosti, což později usnadnilo normalizační manipulace, které vedly k tomu, že jsme se stali zemí, kde žilo nejvíc lidí v manželství, bylo nejméně nemanželských dětí, a po roce 1989 to umožnilo potlačení sexuality vůbec. V důsledku zkreslených představ lidé přestali brát manželství jako ekonomický svazek dvou sexuálně nezávislých lidí, kteří si navzájem dopřávají volnost - což je asi jediný způsob, kdy může manželství jakž takž fungovat - a začali od něj očekávat naplnění svých nereálných frustrovaných představ. Zároveň jsme se stali zemí s nejvyšší mírou všech negativních společenských jevů. Jsme dokonalou ukázkou toho, jak manželství a potlačování sexuality mohou vést k naprostému zničení.

Ale popořadě:

U předků člověka byla sexualita společenským nástrojem komunikace. Asi můžeme pominout úvahy, že k jistému poklesu sexuality oproti člověku vzpřímenému, Homo erectus došlo již u Homo sapiens, tedy člověka „moudrého“- který přece už takové věci nedělá. (Osobně razím pro předky člověka rodové označení Hetero, neboť myslím, že označení Homo by se mělo používat, pro vyjádření zásadního rozdílu, jen pro patriarchální kultury založené na potlačení heterosexuality.)
Fakt je ten, že člověk má proti lidoopům (kteří souloží dost často) v poměru k tělu daleko větší penis - a že ho tedy dřív také daleko víc používal. Původně měl člověk i podstatně větší mozek než dnes - větší mozek byl třeba k udržování více vztahů najednou. Mozkovna cromagnonců byla proto zakulacená, aby mohla tak velký mozek pojmout. Později, jak se začal lidský mozek zmenšovat, začala lebka nabývat hranatějších tvarů, jako kdyby se, jelikož se lebka nezmenšovala tak rychle jako mozek, bortila jako prázdná PET láhev. Zhruba řečeno: jenom mezilidské vztahy představují takový přenos dat, že je pro ně třeba velký mozek, ...a na všechno ostatní stačí mikročip. Od té doby se obsah lebky zmenšil o 10 %, penis se jistě zmenšil také, i když nevíme o kolik, protože měkké tkáně se nezachovaly, nehledě na to, že velikost v měkkém stavu není rozhodující. A obojí se bude zcela jistě zmenšovat i nadále.

Uvažuje se sice o jakémsi přechodném patriarchátu a potlačení sexuality v době ledové, ale jednak jsou některé z těchto úvah krajně naivní - například představa, že sošky venuší vznikly proto, že v době ledové byla taková zima, že ženy byly pořád zabalené do kožešin, a tak muži nevěděli, jak vlastně vypadají, a museli si je „vysochat“ - a pak s koncem doby ledové jakékoli stopy po patriarchátu mizí.
V neolitu (mladší době kamenné, ca 6 000 - 4 000 př. l.) byla společnost patrně matrilineární, lidé bydleli společně v dlouhých domech, které však rozhodně nebyly obývány „dcerami jedné matky“, jak se dosud v literatuře někdy traduje.
Do eneolitu (pozdní doby kamenné, chalkolitu, ca 4 000 - 2 000 př. l.) se klade vznik patriarchátu - možná v souvislosti s příchodem indoevropského obyvatelstva. Začíná rozpad „rodové“ společnosti, nebo přesněji řečeno, rozpad společnosti vůbec. Lidé začínají přecházet na sociální vztahy, které jsou charakteristické pro živočichy s nižší inteligencí. Také opět stoupá podíl lovu - ne jako zdroj obživy, patrně šlo hlavně o trénink se zbraněmi pro případ konfliktu. ...I když tehdy to ještě asi zdaleka nebylo tak horké.
Na konci eneolitu k nám přicházejí dvě cizí skupiny: lid zvoncových pohárů a lid šňůrové keramiky. V té době dochází i ke změně pohřebního ritu: Ještě u kultury zvoncových pohárů je pohřbíván muž na levém boku, žena na pravém, u kultury šňůrové keramiky je tomu naopak. Zřejmě jde o projev změny chápání mužské a ženské polarity. Jestli byla kultura zvoncových pohárů (což byla hlavně západoevropská kultura) ještě matrilineární, nebo šlo o přežívání původního ritu v již patriarchální společnosti, lze těžko říct.
Kultura šňůrové keramiky je všeobecně považována již za patriarchální a indoevropskou. Je to kultura nižší úrovně, než byly kultury předchozí, přišla původně od východu (i když na naše území oklikou ze severozápadu), snad z území dnešní Ukrajiny, a jednalo se asi o kočovné pastevce - nebyly nalezeny žádné osady.
...Pro patriarchát (který i je otrokářským systémem) pak razím výraz „fotrokářství“, neboť se jedná čistě a pouze o společnost, ve které existuje instituce otce, fotra, a ne o nějakou „vládu“ zotročených (a zfotročených) mužů.

Lidé všech pozdějších prehistorických kultur bydleli v malých chatách. Ale ani z toho, že typickým obydlím Slovanů byly tyto malé chaty, nemůžeme usuzovat na nějaké pevné párové svazky, na monogamii. Něco takového u Slovanů (a u starších kultur vůbec) samozřejmě neexistovalo. Patriarchát se u Slovanů projevoval hlavně tím, že povinností muže bylo umět si postavit obydlí - aby byl nezávislý, k čemuž nacházíme analogii v Indii, kde je ze stejného důvodu povinností bráhmana umět si uvařit. Dřívější „patriarchát“ nemusel znamenat nic víc než vyšší důležitost obranné role mužů. Víme dobře, že Slované pannami opovrhovali. Říkali, že kdyby žena za něco stála, muži by ji milovali. I v případě politických sňatků - a jiné tehdy samozřejmě ještě nebyly, bylo panenství důvodem k odmítnutí a vyhnání nevěsty.

O Sámovi, zakladateli Sámovy říše, nejstaršího státního útvaru západních Slovanů (obvykle se klade do let 623/4 - 658/9, pravděpodobnější je 626-661) víme, že měl dvanáct žen „z pokolení Vinidů“ (najednou). - V té době, ale ještě i dlouho poté se, jak víme, monogamie příliš nenosila. A už vůbec ne u Vinidů, jak byli zdejší Slované nazýváni, kteří se „odedávna drželi mnohoženství“. ...Sámův protivník Dagobert měl také tři manželky. (Dokonce i pozdější Karel Veliký, „král z boží milosti“, měl pět žen a čtyři družky.)
Vznik Sámovy říše se vysvětluje jako výsledek povstání Slovanů proti Avarům. Podle všeho ano. S rezervou je ovšem třeba brát vysvětlení, že Slované se vzbouřili proti Avarům, kteří celý rok někde bojovali, a pak se vraceli přezimovat do slovanských vesnic, kde si brali do postele ženy a dcery Slovanů. Jednak tehdy u prostých lidí něco jako manželství v dnešním slova smyslu samozřejmě neexistovalo, a pak toto vysvětlení nevysvětluje, kde byly a s kým spaly avarské ženy. V případě Avarů totiž nešlo o nějakou armádu, která právě dorazila z východu. V té době zde již byli několik generací.
...Také v době Velkomoravské říše měli jak Rastislav (846-870), tak pravděpodobně i Svatopluk (871-894) čtyři ženy (najednou), byli křesťany, a samozřejmě to tehdy nevadilo.

Pokud jde o tehdejší postavení žen, podle jedné verze byla po Vratislavově smrti (921) českým sněmem za panovnici zvolena Václavova babička Ludmila. Za dané složité situace se jí však vládnout nechtělo, čemuž se není co divit, a vládnout odmítla. Za to byla rozhodnutím sněmu odsouzena k smrti a popravena. Později byla její smrt prohlášena za mučednickou a Ludmila za svatou.
Možná, že tehdy Slované takovéto odmítnutí vládnout jako zradu smrtí trestali. Moravskému Slavomírovi, kterému se do vlády také příliš nechtělo, také vyhrožovali smrtí, pokud funkci nevezme. Navíc nám to vše připomíná u Přemyslovců známý „stařešinský řád“ - kdy se nástupcem stává nejstarší člen rodu, jen s tím rozdílem, že by v tomto případě byl rozšířen i na ženy. - Když nebyl vhodný mužský kandidát, byla zvolena nejstarší žena rodu, když ta odmítla, byla zvolena Drahomíra. Teprve později, když Václav dozrál a byl uznán za vhodného nástupce, byl zvolen on. Je totiž zajímavé, že Václav Drahomíře nikdy smrt „své milované babičky“ nevyčítal, a můžeme i pochybovat o tom, že Drahomíru po svém nástupu na trůn vyhnal. Později totiž žili v nejlepší shodě.

Císař Ota III. roku 999 dosadil jako nového papeže svého zločinného rádce Gerberta (* 935, působil už za Oty I. jako učitel jeho syna Oty II.), který byl považován už ve své době za černého mága a později se prý stal předlohou Fausta. Ten Otu, kterého nazýval „novým Konstantinem“, zcela ovládal (Ota byl patrně jeho médiem). Sám se pak nazval Silvestrem II. Společně se prohlásili za pokračovatele císaře Konstantina a papeže Silvestra a společně vymýšleli (spíše Silvestr vymýšlel) šílené plány na založení světové říše. Ota a Silvestr naštěstí krátce na to odešli ze světa, Silvestr patrně s dopomocí (roku 1003), Ota se utopil na útěku v bažině (roku 1002), když proti němu v Římě vypuklo povstání.

Židé tehdy vycítili nebezpečí. Geršom ben Juda svolal roku 1000 do Mohuče (Mainz) synod, na kterém se Židé dohodli, že v rámci přežití očekávaných pogromů zavedou na příštích tisíc let monogamii. Zhruba: snáze se prchá páru než celé skupině.
Židé toto opatření přijímali s vědomím, že takové nařízení je nepřirozené, že odporuje tóře a talmudu, a že jej zavádějí jen z nouze, na čas (jen jako dočasné opatření jej mohli obhájit), za účelem přežití. Navíc toto nařízení platilo jen pro středoevropské, aškenázské Židy, nikoli pro sefardské. A jelikož smrtí Oty a Silvestra nebezpečí brzy pominulo, Židé se tímto nařízením navíc stejně neřídili. Začali jej uplatňovat až po vzniku nového velkého nebezpečí - po pádu Byzantské říše, ve druhé polovině 15. století.
Veškerá evropská sentimentální a pseudoromantická monogamní „kultura“ tedy vznikla jako „cargo kult“, slepým převzetím tohoto nařízení od Židů, nařízení původně myšleného jako evakuační plán, na ochranu před očekávaným řáděním Silvestra II., dnes opěvovaného jako „velkého Evropana“.
Tyto skutečnosti máme potvrzeny i ze strany hudební historie. Středověké písně minnesängrů byly čistě naturalistickým opěvováním volné lásky. Romantický sentiment se v textech písní objevuje teprve v 16. století, tedy v novověku. V době baroka, která ve světských písních připouštěla jen opěvování hrdinů, pak není přípustný ani ten, a tak se romantický sentiment vrací až v době romantismu. Vrchlického Rytíř Smil byl tedy svým způsobem pokus o návrat ke středověkému minnesängrismu, pokus ojedinělý, který nebyl následován, a který je dosud považován hlavně za raritu.

Tvrzení, že monogamie v Evropě má původ v křesťanství, je, slušně řečeno, velice „sporné“. Ve Starém zákoně, jakožto knize polygamních Židů, o monogamii samozřejmě nic není, a v Novém zákoně - také vzešlém ze židovského prostředí - máme jen Pavlovo doporučení, že kněz má mít jen jednu ženu. To však můžeme vykládat také tak, že v raných dobách křesťanství, kdy šlo o rychlé šíření nové nauky, tu byl pro její větší přitažlivost požadavek levné církve, že tu byla snaha zabránit tomu, aby „ovečky“ museli knězi vydržovat harém. (Případně bychom v tomto doporučení mohli vidět jakýsi předstupeň celibátu, tomu ale odporuje skutečnost, že pozdější západní „křesťanství“ nevzniklo z východního křesťanství, ale z kultu frýgické Kybélé.)
Křesťanství bylo navíc ve středověku záležitostí více méně politickou a týkalo se tedy více méně jen osob „politicky činných“, tedy hlavně vládců a velmožů, případně bohatých měšťanů, a ne prostého obyvatelstva.
Kromě toho vládci a šlechtici ani po jejím formálním zavedení monogamii nikdy nedodržovali - vždy si vydržovali fraucimóry. ...A kněží v té době monogamii už nedodržovali vůbec.
Ostatně je stejně daleko pravděpodobnější, že i později lidé (tedy hlavně měšťané) napodobovali spíš způsob života židovských kupců, se kterými přicházeli poměrně často do styku, než život u dvora.
V zemích, které byly kdysi v minulosti součástí staré římské říše, sice můžeme v monogamii a manželství hledat přežitky starého Říma, ale to rozhodně není případ Českých zemí. Monogamie se sice objevila v Metodějově překladu římského zákoníku (Metoděj byl mimo jiné právník), ale zcela jistě se zde nesetkala s úspěchem. Patrně mu už tehdy řekli, že něco takového odporuje křesťanství, že se jedná o kontaminaci křesťanství římským právem, a ať sem nic takového netahá.
(Ovšem i ve starém Římě se manželství týkalo jenom římských občanů, v přísnější formě navíc jenom patricijů, a ne prostých obyvatel. U otroků a kolónů - předchůdců pozdějších nevolníků neexistovalo manželství, ale soužití. Na druhou stranu ovšem byl v Římě heterosexuální sex, kromě z důvodu početí, povolen pouze za peníze. Pokud tedy římské ženy chtěly mít bezpečný sex - nevystavovat se postihu, pořizovaly si „živnostenský list“ na prostituci, respektive musely se nechat zapsat na seznam prostitutek.)
Pokud jde o naše východní sousedy ve starších dobách, původně thrácký bůh Pan, po kterém je možná pojmenována Panonie (podle bulharských autorů), měl k manželství také dost daleko. Dále víme, že karpatští Thrákové - Agathyrsové, jejichž osídlení možná zasahovalo také na jižní a východní Slovensko a na Podkarpatskou Rus, „měli ženy všichni společné“. (Vysvětlení, že to bylo proto „aby, jsouce tím způsobem mezi sebou příbuzní, řevnivostem a svárům zabránili“, se mi zdá nadbytečné. - Proč vlastně vůbec vysvětlovat přirozený stav volných vztahů, založených na důvěře a spolupráci, a ne na vzájemném zotročování se?) Soudí se, že Agathyrsové byli později vytlačeni Kelty na sever, kde pravděpodobně splynuli se západními Slovany - našimi předky, Vinidy.
A dále víme dobře, že praví křesťané - albigenští, kteří měli velmi blízko východnímu křesťanství, ale ne římské říši, a to jak západní, tak východní, monogamii a manželství také neuznávali.

Oldřich (1012-1033, 1034) si vzal za ženu neurozenou dívku Boženu, se kterou měl syna Břetislava. Břetislav se pak proto obával, že by mu nechtěli dát za ženu Jitku Babenberskou, a ze svinibrodského kláštera (Schweinfurt) ji unesl (roku 1021).
Pokud jde o Oldřichovo manželství s Boženou, vzal si ji jako druhou ženu ke své první. Protože, jak píše Kosmas, „...toho času každý, jak se mu líbilo, směl míti dvě i tři ženy a nebylo hříchem unésti manželku bližního ani manželce vdáti se za ženatého muže ... tehdy bylo k veliké hanbě, jestliže muž žil, maje dosti na jedné ženě nebo žena na jednom muži ... žili totiž ... majíce manželství společná“. (Pro ještě starší dobu i Kosmas u Čechů předpokládá naprostou sexuální volnost.) U Slovanů tedy neexistovalo mnohoženství arabského typu, které ve skutečnosti není polygamií, ale pouze polymonogynií, které je založené pouze na vlastnictví, a které dnes začínají i někteří „sexuologové“ propagovat. Naopak šlo o svobodu ve vztazích, i když ta byla v případě šlechty asi dost relativní.

Břetislav I. (1034-1055) měl tehdy skutečně veliké aspirace. Měl v úmyslu založit velkou Západoslovanskou říši. Sázavský klášter se měl stát centrem, odkud by se po celé této říši šířila cyrilometodějská liturgie.
(Spíš konstantinometodějská, protože cyrilometodějská není zrovna nejvhodnější název, vzhledem k tomu, že Konstantin byl po celý život Konstantinem, a pod jménem Cyril byl, zhruba řečeno, pouze evidován v Římě v nemocnici, kde umíral.)
Po smrti císaře Konráda II., roku 1039, využil Břetislav situace (kterou však zřejmě dobře neodhadl, neboť otonská renesance již zřejmě dozněla), a provedl velkolepou maškarádu s přenesením Vojtěchových ostatků z Hnězdna (Gniezno) do Prahy. Pak požádal Řím, aby bylo pražské biskupství povýšeno na arcibiskupství, aby se Praha stala sídlem metropolity slovanských národů. Zároveň usiloval i o říšskou korunu. Samozřejmě narazil na odpor a nový německý král Jindřich III. proti němu vytáhl.

Nad Vojtěchovým hrobem tehdy Břetislav vyhlásil svoje dekreta, ve kterých nařizuje přísnou monogamii - pod trestem vyhnanství do tehdy pravoslavných Uher. Také v nich však říká, že v té době u nás nic takového jako monogamie neexistovalo ... a patrně ani dlouho potom. Dopad tohoto prohlášení asi příliš velký nebyl. Pravděpodobně ne větší než naprostý zákaz všech hospod, který Břetislavovo prohlášení také obsahovalo. Kolik hospod asi tehdy bylo zavřeno?
Ještě po více než sto letech v Čechách mnohoženství existovalo i v nejvyšších církevních kruzích. Zřejmě ani ty nepovažovaly monogamii za křesťanskou. Když roku 1144 přijel do Čech papežský legát, zbavil úřadu duchovní žijící v mnohoženství. Nicméně monogamní manželství kněží - po „východním vzoru“ - bylo u nás nadále běžné. Na rozdíl od západu, kde si papež Urban II. roku 1095 opatřil peníze na 1. křižáckou výpravu, kromě toho, že tehdy poprvé zavedl odpustky, také prodáním žen zbylých ženatých kněží (celibát začal prosazovat už Řehoř VII.) do otroctví - právě těm, proti kterým chtěl údajně bojovat. (I když hned na to bylo „západním“ kněžím dovoleno držet si milenky, pokud za to budou platit pravidelnou roční daň.)
Pražské biskupství tehdy spadalo pod mohučské arcibiskupství a s Mohučí tedy musely být udržovány intenzívní styky. Zdá se tedy daleko pravděpodobnější, že inspirace k tomuto Břetislavovu prohlášení pocházela právě z mohučského synodu Geršoma ben Judy, než z „křesťanství“, se kterým byli Češi v kontaktu již hodně dlouhou dobu, bez nějakého dopadu na ně.

V letech 1233-1234 sestra krále Václava I., Anežka založila v Praze ženský klášter klarisek (a mužský minoritů) a stala se jeho abatyší. Klášter byl jednou z prvních gotických staveb v Praze. Kromě toho ještě sama založila řád křižovníků s červenou hvězdou (byl to jediný řád založený ženou a jediný řád založený u nás).
Anežka však kromě toho přetáhla Václava na stranu papežské kurie, proti císaři. Motivem byla s největší pravděpodobností čirá pomsta. - Měla si totiž brát syna císaře Fridricha II. a tehdy jeho následníka, Jindřicha, a ze sňatku sešlo. (Asi proto byla roku 1874 „prvním neomylným papežem“ prohlášena za blahoslavenou a roku 1989 papežem zakazujícím používání svědomí za svatou.)
Je však zajímavé, že i na dvoře takového papežence, jako byl Václav I., působili v rámci dobové módy minnesängři. „Minnesängrismus“ totiž vznikl, jako opěvování volné lásky, v jižní Francii, na území albigenských, kteří ji pěstovali. Po jejich vyvraždění pak minnesängrismus přežívá na různých panovnických a šlechtických dvorech. Jak jsem se již zmínil, rozhodně nešlo o opěvování „platonické“ lásky, jak se dnes někdy tvrdí. Podobně i s minnesängrismem spojené rytířské „dvoření se dámám“ bylo původně zcela konkrétním pěstováním volné lásky, a ne nějakým masochistickým vzhlížením k nedostupnému idolu.

Teprve s německou kolonizací ve 13. století začíná být v Českých zemích v církvi zaváděn celibát kněží.
Ve 13. století také roste moc šlechty, ustalují se rodová erbová znamení (erby vznikly za křižáckých válek), a podle cizích vzorů šlechta přejímá nová rodová jména, většinou podle svého sídla, kterých se předtím v Čechách nepoužívalo. Buduje si hrady, nižší šlechta pak tvrze. (K dělení na vyšší a nižší šlechtu dochází od konce 13. století.)
Zde si můžeme zauvažovat, jak vlastně u nás šlechta vůbec vznikla. U jiných kultur, různě po světě, vznikly obdobné vrstvy samozřejmě už daleko dřív. Pro „chronicky“ demokratické Slovany je však taková nerovnost lidí něčím nepřirozeným. A co teprve vznik šlechtěné skupiny, žijící v rodinách a vedoucí si rodokmen, v prostředí zdejších Slovanů - Vinidů, kteří v pevných rodinách nežili a rodokmen si nevedli?
Šlechta tedy u nás patrně vznikla okoukáním od okolních národů. K tomu však musely vést nějaké tlaky. Vnitřní tlak mohl být ten, že pokud například družiník, který byl správcem určitého území, když zestárl, za sebe našel náhradu (což ovšem nemusel být vždy jeho potomek, ale často asi byl), tak, pokud tento náhradník panovníkovi vyhovoval, s největší pravděpodobností jej schválil a družiník si tak zajistil bohatý výminek (pokud se ovšem ve svém nástupci nepřepočítal). Z takové praxe se mohly časem vyvinout rodové linie. Vnější tlak mohl být ten, že pokud se nějaký družiník panovníkovi osvědčil - například byl poslušný - panovník hledal někoho s podobnými vlastnostmi, a mohl předpokládat, že podobné vlastnosti může mít družiníkův syn. Proto pak mohl i panovník u svých šlechticů dbát na „čistotu chovu“ - aby tyto požadované vlastnosti měli. Ve skutečnosti mu tedy šlo hlavně o předvídatelné chování svých služebníků.
Šlechtic, tedy někdo s rodokmenem, původně znamená někoho s jakýmkoliv rodokmenem - v prostředí, kdy se ostatní o podobné věci nestarali. Ostatní prostě žili jako „voříšci“. Můžeme říci, že šlechta vznikla na základě přeceňování dědičnosti, že šlo o podobný chovatelský záměr, jako v případě chovu čistokrevných plemen domácích zvířat, a že podobně jako v případě srovnání vlastností voříšků a čistokrevných psů, na tom šlechtici se svými vlastnostmi nemuseli být zrovna nejlíp. ...Šlechtické tituly přešlechtěných psů a koček tedy asi nejsou náhodou.
Toto chovatelství se později rozšířilo i na bohaté měšťany, kteří šlechtu rádi ve všem napodobovali.
...Proto rostly i ambice zbohatlého pražského a kutnohorského patriciátu (tehdy převážně německého). Roku 1309 došlo dokonce k jakémusi převratu - skupina pražských a kutnohorských patricijů zajala přední královské úředníky v čele s Jindřichem z Lipé a vynutila si zasnoubení měšťanských a šlechtických dětí.
(Logickým pokračováním tohoto rodokmenového směru mohou být snahy naklonovat si „identické“ vojáky a úředníky, opět s přehnaným očekáváním, pokud jde o předvídatelnost chování a totožnost vlastností.)

Po smrti Přemysla Otakara II. byl nejmocnějším mužem v zemi milenec královny Kunhuty, známý Záviš z Falkenštejna z rodu Vítkovců. Na tuto „tradici“ pak krátce na to navázal Jindřich z Lipé.

Jan Lucemburský přišel do země obklopen četnými cizími rádci, ale česká šlechta si hned po jeho nástupu, v roce 1310 vynutila vydání inauguračního diplomu pro Čechy (rok na to byl vydán i pro Moravu), který zaručil dědění v ženské linii.
Nejmocnější osobou v zemi byl i za jeho vlády Jindřich z Lipé, milenec Elišky Rejčky, kterému Jan roku 1320 dokonce předal správu země. Eliška Rejčka (z pol. Richensa, švéd. Richiza), byla druhá žena Václava II., dcera polského krále a švédské princezny. Jako vdova sídlila převážně v Hradci, s Jindřichem z Lipé také v Brně.

V letech 1314-1347 byl říšským králem a od roku 1328 císařem Ludvík Bavor z rodu Wittelsbachů. Ten byl v ostrém konfliktu s papežem Janem XXII.
Jan XXII., 1316-1334 rozšířil u kněží daň za heterosexuální styk i na celibátní kněze - museli platit tuto daň na rok dopředu, pro případ, že by v následujícím roce nějaký styk měli. Přitom ochotně prodával odpustky za homosexualitu. - Za homosexuální styk se tedy platilo až zpětně - a asi také poněkud méně. Máme zde tedy doložen jasný příklad diskriminace heterosexuálních kněží.
(Také můžeme uvažovat o tom, že je pravděpodobné, že tehdy bylo pro muže i možné během jednoho roku ženu sehnat. - Představa žen, že muž může v dnešní době za jeden rok „sbalit“ ženu, samozřejmě vyvolává úsměv. ...Myslím muže muže a ne „muže“ s ženskou energií, jako například ony „muže“ zbavené všech mužských sekundárních pohlavních znaků a „s kozama po anabolikách“. I když jenom na vnějším vzhledu samozřejmě nezáleží.)

Na obhajobu spolupráce Karla IV. s církví je nutno říci, že Klement VI., který byl v té době papežem, se od jiných papežů poněkud lišil. Klement VI. byl v podstatě plně renesančním mužem, který vydatně podporoval umění a snažil se přeměnit Avignon ve středisko kultury, umění a vědy. Když Klementovi vytýkali jeho heterosexuální zaměření, odpověděl, že si zvykl spát se ženami, když byl mladší, a že nyní pouze pokračuje v tom, co mu radí doktoři. A když tato odpověď kardinálům nestačila, ukázal jim na soupisu svých předchůdců, že ti, kteří spali se ženami, vedli církev lépe než ti, kteří nikoli.

Když byly po odštěpení římské sekty ze západního náboženství vymýceny všechny prvky duchovnosti a stalo se jen nástrojem moci, křesťanství přežívalo v podobě různých náboženských hnutí.
Byli to například valdenští (podle lyonského kupce Petra Valdese, + 1206 nebo 1217, který si nechal vlastním nákladem přeložit části bible a spisů církevních otců do francouzštiny), begardi - bratři a sestry volného ducha (zvaní též fraticelli, bratříci), které založil na konci 12. století Lambert le Begue v Lutychu (Liège), původně prý jako „zbožné“ spolky, ale kteří se vyznačovali zejména otevřeným přístupem k sexu, kataři - což byl jen jeden z názvů pro albigenské, k jejichž učení patřila i nauka o převtělování, a další. Tyto směry vesměs navazují na podobné směry vyskytující se v Byzantské říši. (České slovo „kacíř“ pochází od slova kathar, v řečtině čistý, přes německé Ketzer.)

V jižní Francii se tyto směry rozšířily již ve 12. století. Následně se šířily po celé Evropě, Římu se přes veškerou snahu nepodařilo je úplně vyhubit, a nakonec splynuly s protestantstvím. Proti jihofrancouzským „kacířům“ - albigenským (podle města Albi) byly v letech 1209-1229 vedeny vyvražďovací křižácké výpravy. Právě k pronásledování „kacířů“ a k potírání všech prvků duchovnosti byla tehdy také vytvořena inkvizice.
V letech 1260-1307 v Itálii působilo náboženské hnutí apoštoliků. O apoštolicích opět víme, že byli sexuálně velmi otevření. Také oni byli vyhlazeni křižáckou válkou.

Kdy se dostala podobná náboženská hnutí do Čech, není známo. V Českých zemích byla sice zavedena inkvizice roku 1257, ale není jisté, jestli kvůli podobným hnutím nebo kvůli přežívajícímu pravoslaví. Z nejstarší doby nemáme ani zprávy o její činnosti.
Spolu s německými kolonisty totiž do Českých zemí ve druhé polovině 13. století nemusela přijít jenom římská církev, ale i tato náboženská hnutí. Teoreticky sice mohlo docházet také právě ke střetávání římské církve s přežívajícím cyrilometodějským pravoslavím, ke komu se však vztahují zmínky o „kacířích“ v českých dokumentech z druhé poloviny 13. století, není vůbec jasné. (První zmínka o „kacířích“ u nás je z roku 1244.)
Z pozdějších zpráv spíše vyplývá, že, podobně jako se římská církev ve druhé polovině 13. a po většinu 14. století věnovala výlučně německým přistěhovalcům a nechtěla se dostat do konfliktu s českým obyvatelstvem, tak se také i inkvizice „starala“ výlučně o německé obyvatelstvo, a ani ve snu by ji nenapadlo, že by měla mít pravomoc i nad obyvatelstvem českým. Ostatně ani u Němců v té době nebylo „křesťanství“ zdaleka samozřejmostí a zřejmě se týkalo jen městského obyvatelstva. Víme to z privilegia Fridricha II., uděleného Židům roku 1236, podle kterého patří pohanští poddaní k jejich majetku i poté, co by se nechali pokřtít. Podobně pak byly i v Čechách právě mezi německým vesnickým obyvatelstvem velmi rozšířeny „heretické“ náboženské směry.
U nás jsou tito „lidoví kacíři“ známi až ve 14. století. A pokud máme o těchto náboženských hnutích u nás zprávy, zpravidla se také jedná o přistěhovalce.

Po roce 1311, kdy byli na koncilu ve francouzském Vienne zakázáni (podobně jako řád templářů) begardi, přišlo jich do Čech větší množství z Rakouska. Jenom v pražské diecézi bylo organizované tovaryšstvo begardů s arcibiskupem a sedmi biskupy, z nichž každý spravoval tři sta bratří a sester. Roku 1315 byli proto v Praze jmenováni inkvizitoři, kteří roku 1318 čtrnáct begardů upálili (také v Praze). Pražský biskup Jan IV. z Dražic (1301-1343), známý svou učeností, „prokacířskostí“ a proslovanskostí, však tehdy inkvizitory sesadil z úřadu za to, že jednali proti jeho vůli (což bylo zcela v jeho kompetenci, neboť tyto inkvizitory předtím biskup sám jmenoval), a další uvězněné begardy propustil. Za to tehdy musel jít na jedenáct let „na kobereček“ do Avignonu, a inkvizitoři od té doby byli jmenováni přímo papežem. Begardi se na to v Čechách ještě víc rozšířili. Své noční sexuální obřady prováděli v jeskyních a podzemních chodbách, proto se jim říkalo jamníci. (Možná právě z té doby pocházejí známé podzemní chodby, vytesané například v pískovci v Praze pod Prosekem, jejichž původ a smysl je velkou záhadou.)

V letech 1338-1340 se u nás mluví o valdenských v souvislosti s nepokoji mezi německými sedláky na Jindřichohradecku. Boj proti nim - hovoří se opět o křižáckém tažení - byl řízen papežskou kurií. Přesněji posledním papežským inkvizitorem u nás (tedy inkvizitorem dosazeným přímo papežem), Havlem z (Jindřichova) Hradce, činným v letech 1335-1348. Valdenští však v Čechách existovali až do husitských dob. Na Moravě se od čtyřicátých let 14. století vyskytovali begardi, kteří tam odešli z Čech z obav právě před tímto novým inkvizitorem, Havlem z Hradce. Kataři - tedy albigenští se v Čechách objevili, podle inkvizičních akt, v osmdesátých letech 14. století.

V letech 1364-1374 kázal v Praze Jan Milíč z Kroměříže, považovaný za otce české reformace. Ten roku 1372 založil v Bartolomějské ulici domov pro bývalé nevěstky. (Možná ne až tak bývalé, možná na ně chtěl působit „za provozu“.) Ten však zanikl po jeho smrti (roku 1374 v Avignonu, kam byl pozván „na kobereček“, na základě obvinění, která na něj sepsali a papeži poslali pražští faráři, kteří se chtěli tohoto domova pro nevěstky - šlo o zhruba 27 domků s asi 200 ženami - sami zmocnit).

Po pražském pogromu, zorganizovaném roku 1389 na popud Jana z Jenštejna Janem z Pomuku (Nepomuckým), církev ještě zintenzívnila boj, a v Čechách následovalo vyvražďování a vyhánění begardů.) 
V husitských dobách pak byly Čechy asi jediným místem v Evropě (západní a střední), kde nebyla pronásledována náboženská hnutí, a tak do Prahy v roce 1418 přicházely skupiny „pikartů“ z Pikardie a dolního Porýní. V některých pramenech se o nich mluví jako o valdenských. (U výrazu pikarti obvykle bývá třeba opatrnosti, protože se často jedná o zkomoleninu begardů.)

Husité udržovali živé styky s pravoslavnými oblastmi a dokonce v Byzanci několikrát jednali - naposledy v letech 1451-1453 - o sjednocení husitské církve s pravoslavnou církví. Jednalo se tam mimo jiné o vysvěcení Jana Rokycany na arcibiskupa byzantským patriarchou. (Rokycana byl arcibiskupem zvolen, ale oficiální svěcení neměl.) Husitské vyznání bylo v Byzanci uznáno za pravoslavné - s určitými specifiky. Hlavním asi bylo, že husité rozhodně nebudou uznávat instituci manželství. Konečnému sjednocení s pravoslavnou církví zabránilo jenom dobytí Byzance Turky v roce 1453.

Pozdější luterská a kalvínská reformace (které již tak nespočívaly ve snaze reformovat římskou církev, jako v založení církví nových) pak sice navázaly na husity, ale chyběl jim bližší kontakt s pravoslavím. Proto, i když tyto „reformované“ církve nespadaly pod Řím, ve svém předhánění se s římským kultem, kdo z nich je zbožnější, pak často přebíraly právě římské novoty - dokonce s Římem závodily, kdo je mravnější = asexuálnější, nebo dokonce, kdo upálí víc žen - čarodějnic.

Husité bývají pokládáni za nejkulturnější živel tehdejší Evropy. Nešlo jen o kulturu v užším slova smyslu. Například, přímo v době protičeských křižáckých válek, roku 1430, byla v Praze vybudována staroměstská vodárna a položena vodovodní síť - dříve než ve velkých městech západní Evropy.
Husité také, na rozdíl od tehdejší římské propagandy, hlásali rovnoprávnost ženy, za samozřejmost považovali právo na rozvod či na odchod ženy od partnera, a na rozdíl od svatého Augustina byli proti prostituci. Podobně, jako jim bylo proti mysli, aby si kněží nárokovali monopol na přijímání z kalicha (tedy na víno symbolizující ducha), bylo husitům proti mysli i to, aby si bohatí (což byli ovšem mimo jiné také kněží) nárokovali monopol na sex. Třebaže v tehdejší době značné sexuální volnosti to zase až takový monopol nebyl. Už od roku 1419 proto často útočili jak na skatolické kláštery a kostely, tak na nevěstince, jako na symboly monopolizace - asi podobným způsobem, jako později „radikální“ mládež na McDonaldy, jakožto symboly globalizace.

Ženy byly v té době v Čechách, podobně jako dřív, považovány za rovnoprávné a značně emancipovány, a nepřekvapuje tedy, že i bojovaly se zbraní v ruce. V tom navázaly na tradici moravských žen, které pobíjely Franky při vpádu na Moravu roku 872, a keltských žen-bojovnic, pochovávaných se zbraněmi (takové pohřby se vyskytovaly i u jiných starých národů).
V jedné věci měli protivníci husitů pravdu, a to, když tvrdili, že vítězství husitů by vedlo k likvidaci instituce manželství. Jednak se v té době u nás u prostých lidí něco takového ještě nevžilo, a pak tu byly úzké kontakty a spolupráce husitů s katary (tedy albigenskými), kteří manželství také neuznávali.
(Pokud mluvíme o manželství v oné nebo jiné dřívější době, je třeba mít na paměti, že manželství, tak jak je známe dnes, bylo vymyšleno až v rámci protireformace na tridentském koncilu, ve druhé polovině roku 1563. Navíc potom samozřejmě ještě nějaký čas trvalo, než byla tato nová instituce uvedena do praxe, zejména v oblastech, které v té době Římu nepodléhaly, které bylo třeba nejprve dobýt, nebo zatáhnout do „závodů v mravopočestnosti“. Dnešní lidé mají sklon automaticky promítat nynější stav do doby, kdy byly svazky mezi muži a ženami ještě značně volné, což může být zavádějící a zkreslující.
Sňatky panovníků byly v první řadě politickými smlouvami, a pokud církevní představitelé trvali na jejich nerozlučitelnosti, nešlo jim o to, s kým který panovník spí, ale o to, aby byli panovníci vázáni těmito smlouvami, často uzavřenými právě za pomoci římských intrik, i poté, co zjistili, jak jsou pro ně nevýhodné.
Šlechta a bohatí měšťané, kteří se po šlechtě „opičili“, pak uzavírali podobné smlouvy z majetkových důvodů, případně z důvodu nějaké vlastní politiky. Obyčejného obyvatelstva, bez nějakého většího majetku, se něco takového samozřejmě netýkalo.
V případě dlouho udržovaného zvyku, který universitním profesorům zakazoval manželství, nešlo o to, že by měli žít v celibátu, nebo se po vzoru starých řeckých filosofů pohlavně stýkat se svými žáky, ale o to, že měli být, jakožto představitelé svobodného myšlení, svobodní i po sexuální stránce.
...Pokud bereme manželství jako smlouvu - a většina lidí je tak bere, je i podle dnešních právních zvyklostí možné prohlásit většinu manželství za neplatná, protože jsou od počátku pro jednu stranu zjevně nevýhodná. Praxe je samozřejmě odlišná.)

V roce 1420 došlo k vyhnání „nejradikálnější“ pikardsko-adamitské části husitů z Tábora do Příběnic (asi 300 osob) a k jejich následné likvidaci. Uvažuje se o tom, že zde ani tak nešlo o ideologii, že se v tomto případě husité spíše zbavovali těch, kteří byli „vojensky nepoužitelní“.
Pravděpodobně tedy ani tak nevadilo, že adamité „nenosili trenýrky“, jako to, že hlásali neodporování zlu, což bylo v době války netolerovatelné. Pokud jde o učebnicovou verzi tohoto „vyvraždění adamitů“ (založenou převážně na Historia Bohemica Aenease Piccolominiho), existují totiž i zprávy, které nasvědčují, že skutečnost nebyla taková, jak se obvykle uvádí. Podle nich jednak nešlo o sektu, která by pěstovala „pohlavní komunismus“, ale naopak o sektu velmi prudérní, jejíž členové směli souložit pouze se svolením jejího vůdce. Pro ilustraci fanatismu této „adamitské“ sekty si dokonce můžeme uvést zaznamenaný případ, kdy sťali ženu právě za sex „bez povolení“.
Ani údaje, že „adamité“ přepadali okolí, asi neodpovídají skutečnosti, neboť odmítali i obranný boj, byli proti odporování násilí, šlo tedy o takové ty jedince, kteří odmítají vzít zbraň do ruky.
A nakonec i o tom, že by za drsného zimního podnebí, v únoru a březnu, chodili po Táborsku nazí, autor Jan Chalupný, který z táborského kraje pochází, pochybuje. (Něco takového si ovšem mohl vymyslet Piccolomini, který Tábor navštívil v létě, a nevěděl, jaké tam panuje v zimě počasí.) A i kdyby oděv někdy odložili, nebylo by to nic, co by vzbuzovalo příliš pozornosti. V době gotiky se totiž v Čechách ještě na nahotu pohlíželo jako na obyčejnou věc, muži a ženy se například koupali společně - a bez plavek. (Středověcí lidé také samozřejmě neznali žádné pyžamo a spali nazí.)
...Oficiální verze „vyvraždění adamitů“ je tedy ve skutečnosti snahou očernit husity, protihusitskou propagandou, založenou na tom, že každý po sexu vskrytu touží, a nebude tedy sympatizovat s někým, kdo sexualitu potlačuje. (Třebaže někdo si své touhy možná přizná až na smrtelné posteli, a to už bývá skoro dost pozdě.)

Roku 1441 se do Čech vrátila česká královna Barbora Celjská, usídlila se v Mělníku, kde žila až do své smrti v roce 1451, a po celou dobu podporovala Jiřího z Poděbrad. Ten ji už při jejím návratu, na cestě z Chrudimi do Mělníka, osobně doprovázel. Na počátku roku 1445 si pak Barbora Jiřího vybrala jako svého ochránce a správce svého majetku.
O vztahu Barbory a Jiřího toho moc nevíme. Aeneas Piccolomini ji popisuje jako Messalinu a tvrdí, že si v roce 1437 chtěla vzít polského Vladislava. Asi si nespočítal, že tomu bylo tehdy třináct, a těžko by proto pro ni byl přitažlivý. Jiří, kterému bylo v době, kdy ji doprovázel při návratu do Čech, přes dvacet, pro ni přitažlivý být mohl.
Nevíme toho moc ani o Jiříkovi. Jiří sám byl asi nemanželským dítětem, jeho žena, královna Johana, ze které se dnes někteří historici snaží udělat naivní modlilku, bývá jinými považována za velmi svobodomyslnou, a jejich syn Hynek dokonce poprvé překládal Boccacciův Dekameron do češtiny. Bylo by to tedy „v rodině.“

Barbora Celjská, tato nejutajovanější česká královna, je bezpochyby nejvýznamnější ženou českých dějin. Barbora byla dokonce na českou královnu 11. února 1437 korunována. Na rozdíl od Zikmunda, který byl pouze, v bezvýchodné situaci, když nebylo zbytí, roku 1436 za krále přijat, a proto se o něm mluví pouze jako o králi přijatém.
Barbora za Zikmundovy nepřítomnosti v Čechách dokonce i samostatně vládla. Přesto o ní nenajdeme v učebnicích ani v literatuře v podstatě ani zmínky. Skatolíkům se na ní zcela jistě nelíbí, že sympatizovala s husity, a že to byla právě ona, kdo dostal k moci Jiřího z Poděbrad. Českým historikům zase bylo nepříjemné se o ní zmiňovat z přehnané prudérnosti, aby neutrpěla Jiřího „pověst“, aby nebyl řazen k dalším našim milencům královen - Závišovi z Falkenštejna a Jindřichovi z Lipé. (I když i ti byli nesporně kladnými historickými postavami.)
Barbora byla navíc vzdělaná žena, která se zabývala i alchymií (alchymií se pak zabýval i Jiřího nejmladší syn, Hynek Minsterberský).
Nepochybně se jedná o největší mezeru v české historii - královna Barbora, která se ostře postavila proti nástupu Habsburků na český trůn - a byla za to i Zikmundem uvězněna, a která později z Mělníka po deset let ovlivňovala chod českých dějin, je z historie zcela vymazána, a doba jejího působení je navíc dokonce nazývána dobou mezivládí. Naopak Zikmund, který byl ve skutečnosti mentálně poškozeným jedincem, kterého Karel IV. svěřil Václavovi IV. do opatrovnictví - a který se pak vymkl jeho kontrole, je všude označován jako císař, i když císařem až na poslední čtyři roky svého života nebyl. V té době ovšem byla i Barbora císařovnou, ve stejném smyslu jako později Marie Terezie - manželkou císaře. Pokud jde o tituly, byly na tom tedy Barbora Celjská a Marie Terezie úplně stejně (až na to, že o legalitě korunovace Marie Terezie jako české královny lze s úspěchem pochybovat), pokud jde o publicitu - vidíme propastný rozdíl.

Můžeme si také připomenout vraždu dcery Jiřího z Poděbrad, kterou dal Jiří za manželku Matyášovi Hunyadimu. Smrt Kateřiny je totiž velice podezřelá. Kateřina zemřela při porodu a bylo jí teprve čtrnáct let. Přivádět třináctileté dívky do jiného stavu nebylo zvykem ani u značně barbarských Přemyslovců. Když Václav II. přijal roku 1300 spolu s rukou čtrnáctileté Rejčky polské království, Rejčka bydlila ještě tři roky u své tety. Buď tedy Matyáš, jako „správný“ skatolík, přivedl Kateřinu do jiného stavu a trval na tom, aby plod donosila, což ve svém věku nepřežila, nebo je také možné, že byla Kateřina natolik silná, že porod přežila, byla zavražděna, a její smrt pak byla, vzhledem k jejímu nízkému věku, snadno vydávána za „přirozenou“.

Jiřího žena, královna Johana, která i velela vojsku, byla vůbec rázná žena. Možná se zhlédla v Barboře Celjské, po jejímž vzoru pak již roku 1459, za Jiřího nepřítomnosti (zvolen v roce 1458), v Čechách samostatně vládla. ...A při „úchvatné a bouřlivé scéně“, když roku 1462 papežský legát Jiřímu nadával, se prostě začala s Jiřím mazlit. ...Takže Johana „předběhla“ dobu také tím, že jí nebylo cizí ani make love, not war. ...Ale jenom odsud až posud.

Pokud jde o Jiřího protivníky, když Aeneas Sylvius Piccolomini, papež Pij II. (jak piccolo, tak mini znamená malý) psal, že prostá husitská žena je daleko vzdělanější než italský biskup, nebylo to ani tak o vzdělanosti českých žen jako o negramotnosti italských biskupů. Papež Pavel II. pak byl známý jako sadistický homosexuál (nejraději se díval, jak jsou mučeni nazí muži), používal líčidla, a jeho předchůdce jej oslovoval „boží Marie“. Těžko říci, jestli byl homosexuální i Aeneas. Ve svých pornografických knihách homosexualitu chválil, což však v té době bylo módou. Jeho vztah k Lukrécii byl každopádně dosti zvláštní.

Vladislav II. Jagellonský, třebaže byl formálně ženatý, uzavřel tajný sňatek s Beatricí Aragonskou, vdovou po Matyáši Hunyadim. Vzhledem k tomu, že mu půjčila 200 000 uherských zlatých a zřekla se pohledávky 300 000 zlatých, se k ní Vladislav moc dobře nezachoval. Roku 1500 se nechal s oběma ženami papežem rozvést a papež Beatrici naúčtoval soudní „výlohy“ ve výši 25 000 zlatých (od Vladislava dostal papež úplatek 30 000 zlatých). Zemřela v (asi relativní) bídě na ostrůvku Ischia, roku 1508. Byla to právě Beatrice, kdo přinesl do Uher renesanční stavitelství, které se pak odtamtud šířilo k nám. A jednalo se o papeže Alexandra VI., známého Rodriga de Borgiu. Ten také do Českých zemí vyslal jako teroristu inkvizitora Jindřicha Institorise, autora známého „Kladiva na čarodějnice“.
Z doby Vladislava Jagellonského je zajímavá zpráva, že při druhé pražské defenestraci, 24. září 1483 na kláštery útočily hlavně ženy.

Od 14. století jsou domy značené domovními znameními, podle nichž pak zpětně dostávali jména měšťané, jako například „Janek od Zvonu“. Skutečná příjmení vznikají až mnohem později, až po všeobecném zavádění manželství v rámci protireformace. Nejstarší pražská dochovaná matrika je sice z roku 1584, ale ve větším měřítku si zavádění tridentských novot muselo počkat hluboko do pobělohorské doby.
V pozdní gotice se místo „čistoty“ pohlavní pěstovala spíš čistota těla. (Už z nejstarších dob máme zprávy o tom, že Češi měli v oblibě, podobně jako jiní Slované, zejména parní lázně.) S koncem gotiky však začíná ustupovat renesanční myšlení. Mnoho lidí si dosud neuvědomuje, že renesanční stavební sloh a renesanční myšlení se časově nekryjí. Renesanční stavitelství přichází opožděně - paradoxně v době, kdy už ve značné míře nastupuje způsob myšlení (můžeme-li to tak nazvat), který bychom mohli označit za barokní. I když většiny (a zejména obyčejných) lidí se to zatím ještě netýkalo. Pro ty bylo vše při starém ještě i po celou dobu renesance.
...O renesanci se jako o jediné historické době dosud připouští, že byla dobou sexuální volnosti. Víme například, že jak „nekorunovaný český král“ Petr Vok z Rožmberka a jeho žena Kateřina z Ludanic, tak poslední český král Fridrich Falcký a jeho žena Alžběta Stuartovna rozhodně nebrali manželství vážně. První byli českobratrského, druzí kalvínského vyznání, a zřejmě jim vůbec nevadilo, že tato vyznání budou později všeobecně považována za puritánská.

Po celé 16. století je utrakvistická církev v rozpadu, Jednota bratrská a luteránská církev jsou zakázány. Panoval naprostý nedostatek kněží, a tak zvláště na venkově značná část obyvatel, možná převážná většina, nebyla v kontaktu s vůbec žádnou církví. Za „doby prvních Habsburků“ se proto na velké části území nekonaly náboženské obřady - zejména ne církevní svatby, a lidé s tím zřejmě byli spokojeni.
Jak víme, manželství se u nás do této doby u obyčejných lidí ještě nevžilo. Dokonce i v případě odporu utrakvistů proti sňatkům kněží nejde zdaleka jen o kopírování skatolického celibátu (třebaže se později staroutrakvisté k římské církvi přibližují), ale o odpor proti instituci manželství samotné, který převzali od katarů - albigenských, kteří manželství neuznávali, a ze kterých husité do značné míry vyšli. Nešlo tedy o to, že by kněží neměli mít sex, ale měli ho mít mimo manželskou instituci.
Proto asi nikomu nevadilo, když habsburští okupanti v roce 1626 zakázali oddávání neskatolíků.

Také k oficiálnímu upalování čarodějnic u nás v předbělohorské době nedocházelo. Pokud někde k něčemu podobnému došlo, jednalo se o amatérské skutky některých „horlivých“ šlechticů nebo radních.
A třebaže za oficiálním upalováním stáli sadističtí homosexuálové, kteří upalovali ženy buď z pouhé nenávisti, nebo jako sexuální konkurenci, dokonce i pak se u nás jeho nasměrování někdy ubíralo přímo opačným směrem. - Roku 1590 byl například upálen učitel, který po svých žácích vyžadoval homosexuální styk.
Protireformační novoty - manželství a upalování čarodějnic - se tedy u nás, v neskatolické zemi, nikterak neujímalo. Aby zde mohli skatolíci něco takového vnucovat, museli napřed Čechy i renesanci porazit. ...A porážka stavovských vojsk na Bílé hoře je všeobecně považována právě za konec renesance.
Pokud jde o bělohorské „vítěze“, Ferdinand II. (Štýrský, Krvavý) je znám tím že „nikdy toužebně neupřel zraku svého na ženu“, a že vydával nařízení proti heterosexualitě.
Také je víc než symbolické, že proti Čechům na Bílé hoře bojoval René Descartes, známý svým výrokem: „nesouložím, ale pořád na to myslím - a tedy jsem“.
(K nahrazení sexuality pouhým myšlením na sex pak došlo opět po roce 1989, s příchodem doby podnikatelského baroka.)

Manželství se u nás proto zavádí ve městech po „třicetileté“ křižácké válce, na vesnici až v 18. století - skatolíci  totiž „neměli lidi“, měli obsazenou jen jednu faru z osmi.
Ani pak však lidé nebrali manželství příliš vážně. Bylo nadále mnoho svobodných, a i ti, co žili v manželství, žili velice volně. Kdo je čí milenec nebo milenka bylo všeobecně známo - všechna města tehdy byla maloměsty - a nikdo se nad takovými věcmi nepozastavoval. Z dobových zápisů víme, že tehdy lidé ještě mluvili o sexu zcela beze studu.
A také víme, že když Marie Terezie roku 1747 zavedla mravnostní policii, která zatýkala „nevěrné“ ženy, muži se proti tomu postavili: co se do toho plete, ať si naše ženy souloží s kým chtějí, nám to nevadí! Můžeme navíc předpokládat, že její protisexuální teror byl omezen pouze na Vídeň a větší města.
Můžeme si také připomenout písničku „Po starých zámeckých schodech“, podle které si i můžeme zapamatovat, které schody jsou Staré a které Nové. Píseň je o šlechtičnách z Ústavu šlechtičen, který na Pražském hradě založila Marie Terezie, a které z ústavu chodily dolů přes Klárov do pražských hospod „balit chlapy“.

Ti, co sex nejvíc zakazují, se zpravidla sami chovají zcela jinak, než jak hlásají. O Marii Terezii se traduje, jak souložila se svými vojáky a dokonce s koňmi. Marie Terezie také zrušila tehdy už všude zrušený jezuitský řád až poté, co jí papež poslal zápisy jejích vlastních zpovědí, které si jezuité (ale asi i pro papeže) pořizovali. Podle toho, co o Marii Terezii víme, musely být nepochybně velmi pichantní.
Těsně vedle jezuitských klášterů zase bývaly kláštery voršilek. Můžeme se dočíst, že často bývaly spojeny i tajnou chodbou, jezuité s voršilkami plodili děti, a ty pak rituálně obětovali. Pod voršilským klášterem v Kutné Hoře bylo nalezeno 1200 dětských koster. Tyto kostry nebyly shromážděny za nějakou významně delší dobu, nenahromadily se za staletí, ale za pouhých třicet let existence kláštera.

Pokus o zavedení upalování čarodějnic v této době v Českých zemích však skončil fiaskem. Inkvizitor nejznámějšího procesu (na Šumpersku) nejenže neupaloval přednostně ženy, ale lidi, kteří měli nějaký majetek, který si pak přivlastnil, ale byl tak horlivý, že upálil i skatolického faráře (celkem upálil 104 osob). - Byl to prý jediný takový případ v celé Evropě na milióny upálených.
Celkem však bylo v Čechách a na Moravě i tak, pokud se sečtou oběti méně známých procesů, upáleno několik tisíc lidí. ...Mnozí deviantní šlechtici, mohli bychom říci „čachtičtí páni“, vraždili poddané „jen tak“ pro zábavu. Sadističtí homosexuálové tak „trestali“ poddané za heterosexualitu, známý Breda stříhal ženám vlasy a prodával je.

Co tedy vlastně byla a co nebyla renesance? Byla dobou sexuální volnosti. U zámků a paláců se v zahradách stavějí letohrádky - lusthauzy, což bychom mohli přeložit jako „šukárny“. Ženy byly ještě emancipované, nikdo je ještě nehnal pod čepec ani na hranici. A jak víme, Jan Amos Komenský tehdy považoval výuku dívek za samozřejmou. ...Jak se zpívá: ...založil jim dívčí školu, učil je tam rokenrolu...
Třebaže je pro renesanční umění typická nahota, „erotické náměty“ však často nejsou projevem humanismu a renesance, ale pravým opakem, jehož pravým účelem je odvést sexualitu tam, kde ji církev chce mít. Podobně jako v případě dnešní pornografie.
...Hlavně se jedná o motiv nahých, tlustých, ošklivých chlapečků - putti, který se vyskytuje už od dob renesance (víc až v baroku), ale který rozhodně není renesanční. Vznikají totiž, přinejmenším zpočátku, na objednávku homosexuálních pedofilů, kteří se začínají v rámci protirenesance dostávat ve zvýšené míře k moci. - Jde o mužský tvar španělského slova puta - kurva. Jedná se tedy o dětského prostituta.

Rozhodující etapou v boji proti renesanci a humanismu byl tridentský koncil, který se konal v letech 1545-1563. Také teprve od koncilu se rozjíždí skutečně ve velkém sadistické mučení a upalování „čarodějnic“ - podle odhadů byly upáleny až dva milióny žen. Předtím šlo „jen“ o tisíce až desetitisíce, navíc do vydání Kladiva na čarodějnice nešlo o systematické upalování žen, ale o upalování příslušníků různých křesťanských směrů, bez rozdílu pohlaví. Až v této době k tomu měl Vatikán vytvořen dosazováním milenců do funkcí dostatečně rozsáhlý aparát. Šlo o boj proti heterosexualitě, s hlavním cílem oslabit protestanty tím, že budou zbaveni možnosti sexu. Z toho důvodu byla na koncilu vymyšlena svátost manželství, které se předtím nebralo tak vážně. ...Jak říkám, ženám byly nadále nabízeny dvě možnosti: buď „pod čepec“, nebo na hranici. (V oblastech východní Evropy, které byly pod vlivem byzantské církve, k žádným honům na „čarodějnice“ nedošlo.)

Pro baroko, které bylo na tridentském koncilu vymyšleno, jsou pak typické kostely s termálními okny, a homosexualita kléru se stává všeobecnou. ...Bohuslav Balbín se svou pedofilií rozhodně nebyl výjimkou.
Mnozí, zejména cizáčtí šlechtici přišli k majetku prostitucí, která byla víc než obraznou. Můžeme snad považovat schwarzenberský erbovní štít s nápisem nil nisi rectum - „není nad řiť“, kterým oznamovali, čeho jsou pro kariéru ochotni, za něco jiného než za vývěsní štít homosexuálního bordelu?
Baroko také bylo dobou, kdy se mnozí lidé přestali mýt. Patrně v souvislosti s přijetím „pravé samosprasitelné víry“. U lidí, kteří dělají sex jenom z povinnosti, je to asi zbytečné.

Až Josef II. legalizoval tehdy ještě naprosto běžnou heterosexualitu, předtím zakázanou a stíhanou jeho deviantní matkou. 
V jeho době se také objevují adamité. Nejvíc jich bylo asi na Hradecku a Chrudimsku, ale měli velmi živou podporu po celé zemi. Na rozdíl od „adamitů“ z 15. století, kteří rozhodně žádnou sexuální sektou nebyli, tito asi ano.
Po Josefově smrti přišla opět doba úpadku. Podle svědectví Karoliny z Humboldtu tehdy byla v Praze potlačena i sexualita.

Přesto přese všechno byla v zákoně z roku 1849 za základ státu prohlášena obec, což bylo ještě zdůrazněno o rok později. (Dokonce se tam praví, že základem svobodného státu je svobodná obec, což se však zdá pro danou dobu poněkud nadnesené.)
...V češtině máme dosud pro sexuální činnost výraz obcovat - od toho, že se sex dříve prováděl v rámci obce. Tedy žádné „manželovat“.

Jezuité po uchopení moci prosazují prohlášení Marie za pannu (1854), za níž ji nepovažoval ani do té doby mocný inkviziční řád dominikánů. (Už předtím ale museli profesoři na jezuity ovládané pražské universitě při svém nástupu potupně přísahat na Mariino panenství. S výjimkou jednoho profesora-dominikána v roce 1760. U něj, jako u profesionálního „křesťana“, byl brán ohled na skutečnost, že to odporuje jeho, a také - a to asi hlavně - oficiální církevní víře. U laiků žádný takový ohled brán nebyl.)
Následoval zákaz potratů (1869), tedy ve skutečnosti trestání za heterosexuální styky, který se dostal, s různou mírou postihu, i do „zákoníků“ mnoha zemí. Zjednodušeně: když nemohli zabránit individuálnímu rozvoji lidí násilným vnucováním své ideologie, začali bránit v jejich rozvoji násilným potlačováním jejich sexuality.
Místo za „kacířství“ se začalo zavírat za sex. Novým „kacířstvím“ se tedy stala heterosexualita. Ještě spíš se však heterosexualita stala novým „čarodějnictvím“. ...Místo aby museli zdlouhavě na mučidlech „dokazovat“ styk s ďáblem, stačí nyní dokázat heterosexuální styk. Důkaz je jednoduchý: jeho následek - otěhotnění. (Zákaz potratů je samozřejmě také monopolizací sexu homosexuály.)
A konečně, když už měli jezuité papeže zcela ve své moci, když měli jistotu, že bude říkat přesně to, co budou chtít, prosadili „neomylnost“ papeže (1870). 
Většina lidí si však i pak žila po svém.

Je zajímavé, že ještě německý kancléř Otto Bismarck nezastával teorie o čistotě rasy, ale naopak říkal, že tajemstvím úspěchu Pruska je, že není čistě germánské, že německá duše je ženská, a musí být posílena slovanskou duší, která je mužská. Také svůj kulturní boj pojímal jako boj německého národa proti římskému kultu (při kterém byl i roku 1874 fanatickým skatolíkem postřelen), a ne jako boj skatolických Němců proti „kacířským“ Čechům. K takovému boji by se rád připojil i každý Slovan. Později, hlavně po Bismarckovu odstoupení (roku 1890), byl však vývoj nasměrován jiným směrem, ke třetí říši, založené na estrogenech v mužských tělech, které v nich, na rozdíl od testosteronu, vyvolávají patologickou agresivitu.

Přes vžité představy ve druhé polovině 19. století velká část lidí v manželství nežila. Počet osvatbovaných stále klesal, nejnižší byl v Praze. Manželství bylo už bráno jako přežilá instituce, vývoj směřoval k volným vztahům (na rozdíl ode dneška, kdy sice počet osvatbovaných také klesá, ale vývoj směřuje k naprosté izolaci jednotlivců). ...Připomeňme si, že to, že manželství je nesmyslné zařízení, tehdy napsala i císařovna Alžběta - Sisi.
Proti tomu opět brojili jezuité, kteří už na začátku 20. století lidem vykládali, že volná láska je „socialistická hanebnost“. (Není to tedy výraz až z šedesátých let, jak si mnozí myslí.) Nakonec církev nahnala lidi do první světové křižácké války - aby „přišli na jiné myšlenky“. Po válce pak počet lidí žijících v manželství stoupal, i když zdaleka nedosahoval takové úrovně jako v nedávné době.
(Ještě roku 1994 bylo osvatbovaných mužů, z celé populace včetně dětí, přes 50 %. O sto let dřív to bylo pouze 37 %. U žen jsou procenta nižší, protože je jich v populaci víc než mužů: 48 % a 35 %. V Praze žilo roku 1890 osvatbovaných žen jenom 28,8 %.)
...Přitom i počet lidí žijících v manželství v 19. století byl vyšší než za nevolnictví, kdy byl pro sňatek potřeba souhlas vrchnosti. Plošné zavádění manželství římským kultem v rámci skatolizace v pobělohorské době totiž kolidovalo se zaváděním „druhého nevolnictví“ ze strany šlechty. Sňatky se tak omezovaly jen na případy, kdy šlo o uchování dědictví. Populační exploze v Evropě bývá někdy vysvětlována právě zrušením nevolnictví, a tím zvýšeným počtem sňatků a následně v manželství plozených dětí.

Třebaže počet vychovaných dětí na ženu nebyl ani v době největšího populačního přírůstku nijak velký - necelých dvě a půl dítěte (ve srovnání s dnešními necelými dvěma dětmi), a rodiny s mnoha dětmi nám tedy statisticky nevycházejí, bylo jich přece jen víc, než dává výpočet.
Pro první polovinu 19. století jsou odhady, že bylo každé čtvrté dítě nemanželské. (V 18. století asi každé druhé.) Později, od roku 1885, už byla nemanželských dětí jenom zhruba polovina - kolem 13 %.
K poklesu počtu nemanželských dětí dochází hlavně u Čechů. U české populace dochází k jakémusi dělení na ty, kteří v manželství nežijí a děti moc neplodí, a na ty, kteří v manželství žijí - a plodí jich o to víc. Mohli bychom trochu zjednodušeně říci, že ženy se pak dělí na samostatné, zralé, emancipované ženy, které se nevdávají, a ženy nesamostatné, jakési „včelí královny“, které se vdávají - které „zbydou na otec“. U německé populace vysoké procento nemanželských dětí přetrvává - zřejmě u nich nebyly svobodné matky a nemanželské děti tak diskriminovány. Zřejmě Němci nebyli vystaveni takovému „moralizujícímu“ tlaku - byli přece mravní už proto, že byli Němci!

Emancipaci žen u nás propagoval Vojta Náprstek, zakladatel známého etnografického muzea, (mluvil o ní již roku 1848). Emancipaci žen ovšem chápal jinak než ve smyslu dnešního amerického militantního feminismu, jehož cílem je jen boj proti mužům a degradace heterosexuálních mužů na občany třetího řádu. Členkou jeho Amerického klubu dam byla i prababička. Byla milenkou básníka Julia Zeyera, jehož texty překládala do němčiny (což poněkud zpochybňuje jeho údajnou homosexualitu.)

Někteří starší lidé jsou přesvědčeni, že v době secese byly u nás ženy emancipovány daleko víc než dnes. Zhruba v té době byly odstraňovány poslední přežitky nerovnosti: Ženy u nás mohly volit poprvé roku 1908, při volbách do českého zemského sněmu, roku 1919 byl zrušen celibát učitelek.
Připomeňme si, že secese také přišla opět do obliby v šedesátých letech. Ne, že by se opět secesně stavělo. V souvislosti s tehdejší sexuální revolucí přichází do módy secesní ornamentika, která i poněkud připomíná ornamentiku používanou hippies.
...Secese, na rozdíl od všech období zatížených barokem, považovala ženu za svobodnou bytost - chápala ji zcela jinak než jako „panenku Marii“.

Potlačování sexuality po první světové válce pokračovalo. Jedna světová válka na vytlučení sexuality lidem z hlavy nestačila a lidé stále ještě zájem o sex měli. V říjnu 1937 se u nás proto konference skatolických biskupů rozhodla vydat „pastýřský list na záchranu rodiny“, vycházející z nacistického zákona o rodině z roku 1933.
V blízké Zbraslavi pak došlo za první republiky ke známé události, kdy poté, co policie z přehnané pilnosti kontrolovala po lesích, jestli spolu spí pouze páry, které mají na sebe oddací list, zde trempové na náměstí zorganizovali protestní akci, při které veřejně souložili pod transparenty, na kterých stálo „ZDE BEZ ODDACÍHO LISTU“. Další policejní razie se už nekonaly.
Následovala druhá světová válka, nacistická okupace, kdy se lidé uzavírali do manželství a měli děti velmi často z velice prozaického důvodu - aby nebyli „totálně nasazeni“ na otrocké práce v Hitlerem okupovaném Německu.

Na stavbách mládeže v padesátých letech to vypadalo spíš jako „na hudebním táboře“, a šedesátá léta byla stejně sexuálně otevřená jako kdekoli jinde.
Oficiální asexuální propagandu, která převzala z nacistického arzenálu i heslo, že „rodina je základ státu“, bral málokdo vážně.

Protisexuální propaganda se rozjela na plné obrátky až za posrpnové „normalizace“. V prosinci 1972 byly zvýšeny dětské přídavky a zavedeny novomanželské půjčky (což je také původně nacistický vynález). Následovala v Evropě nikdy nebývalá populační exploze, kdy jsme v porodnosti na čas dohnali nejzaostalejší země třetího světa, a zcela nepřirozené demografické jevy.
Sex byl degradován na něco, co slouží pouze rozmnožování, na jakýsi výrobní proces. Rozmnožování pak mnozí i brali jako svou „občanskou“ povinnost, a že by sexualita mohla mít také nějaký jiný smysl, jim zcela unikalo. Sex za jiným účelem odporoval „socialistické morálce“, byl předmětem falešného odsuzování a přiblblého vysmívání.
Na rozdíl od západu, kde spatřovali v teenage pregnancy, tedy v těhotenství dívek mladších než dvacet let sociální problém, u nás (zejména na vesnici) byl spatřován problém naopak v tom, když některá do svých dvaceti let neměla alespoň dvě děti. Došlo ke snížení průměrného věku matek, který je za normálních okolností neměnnou demografickou konstantou, o pět let.
Celá ta záležitost dokonce vypadá jako nějaký experiment na lidech, navíc ve spolupráci se západem. (KGB a CIA?) Bylo snad náhodné, že v roce 1968, kdy hrozilo, že v Československu vznikne přitažlivá forma socialismu, američtí psychologové doporučovali uzavírat sňatky v co nejnižším věku, papež zuřivě zakazoval potraty a antikoncepci (necelý měsíc před srpnem vydal svou encykliku de facto zakazující heterosexuální sex), po potlačení Pražského jara Hlas Ameriky nabádal, aby se u nás každý co nejdřív osvatboval a měl co nejvíc dětí, a hned na to došlo k novým režimem podporované populační explozi, jaká neměla v civilizovaných zemích obdoby?
A také to vypadá jako podraz, který Sovětský svaz neprohlédl. Během deseti let bylo v Československu naplozeno o jeden milión dětí víc, než kolik by odpovídalo přirozenému demografickému vývoji. Něco takového by muselo položit jakýkoli rozvinutý stát - kde jsou náklady na školství, zdravotnictví, bydlení daleko vyšší než v zemích třetího světa. A tak se ekonomika začala dostávat do problémů, a s tím rostla nespokojenost obyvatel.
(...Tvrdit, že za pád režimu v roce 1989 mohli studenti, je trochu „nadnesené“. Byl to spíš tento jeden milión dětí navíc, dětí, které tehdy byli ještě na základní škole.)

Tehdy tuto propagandu mnoho lidí „žralo“, zvláště pod vidinou oné novomanželské půjčky (ale také pod bičem vyšších daní pro bezdětné). Nejhorší situace byla, jak jsem se už zmiňoval, na venkově, kde, když nějaká dívka nebyla v devatenácti vdaná a nečekala druhé dítě, tak s ní nikdo nemluvil. Ale i ve městě byly mnohé dívky natolik zmanipulované, že první věta, kterou při seznamování pronesly, byla: „máš rád děti?“. Obvykle jsem pak konverzaci rychle ukončoval slovy, že děti mám rád jenom pečené.

V sedmdesátých letech tedy u nás spolu s normalizací udeřila sexuální kontrarevoluce v plné síle. Přesto v té době existovalo na dnešní dobu nepředstavitelné a neuvěřitelné množství sexu (přestože zde už byl výrazný pokles proti dřívější době, na což jsem si tehdy samozřejmě stěžoval). Mnoha lidem tehdejší oficiální propaganda, spojující sex s plozením, vadila. Vzbuzovala v lidech ještě větší odpor proti režimu, a stavělo je to do opozice. Sex měl proto nádech něčeho zakázaného, třebaže byl tehdejším režimem ve skutečnosti tolerován daleko víc než dnes. A to až takový, že bylo možné ženy balit slovy: „slečno, nešla byste dělat protistátní činnost“.
K jistému posunu oproti dřívějšku došlo také vlivem tolik vychvalovaného „zkrácení pracovní doby“ - zavedení pětidenního pracovního týdne, které ve skutečnosti znamenalo konec osmihodinové pracovní doby, za kterou dělníci v 19. století tolik bojovali, neboť pracovní doba se ze soboty částečně přesunula na ostatní dny. Tím byl zkrácen volný čas ve všední dny, čímž byla omezena komunikace s ostatními lidmi, a lidé byli nasměrováni k tomu, snažit se tyto všední dny pouze nějak přežít, a o víkendu prchat na chaty a chalupy. Toto „zkrácení“ je přitom považováno za výdobytek Pražského jara. (Zavedeno bylo až v září 1968, předstupněm byly „volné soboty“ - každá druhá.)
Po roce 1989 se ukázalo, kolik lidí bylo v undergroundu jenom pro onen nádech zakázaného, a paradoxně také, že jenom díky nim mohl underground fungovat. Zahušťovali totiž síť, v podstatě byli spojkami mezi těmi, kdo do undergroundu svým myšlením skutečně patřili. Jakmile odpadli („z jedné poloviny se stali podnikatelé, z druhé notoričtí alkoholici“), síť se rozpadla a ti, kteří tvořili jádro undergroundu, se najednou nemohli setkat. ...A totéž se ukázalo i v případě sexu. Jakmile přišla „demokracie“, lidé s „protistátním sexem“, a tedy se sexem vůbec postupně skončili. A tak se dnes muž a žena také nemohou setkat...

Po roce 1989 také začíná být zároveň s protisexuální propagandou masivně propagována homosexualita. Mluví se o legalizaci a zrovnoprávnění homosexuálů, přestože heterosexualita rozhodně legalizována není, a zrovnoprávněna už vůbec ne. Naopak jde o další a další zvýhodňování homosexuálů. K moci se na mnoha místech dostávají homosexuální mafie, a tak je homosexualita v mnoha případech nezbytnou podmínkou pro to, dostat se mezi „chlapce, kteří spolu mluví“.
Jako pozůstatky po sexu zbyla téměř již jen loga některých politických stran, vztahující se k sexualitě a rozmnožování. ODS si jako své logo zvolila hnízdního parazita - kukačku. KSČM má jako své logo zakázané ovoce - třešně, navíc provedené poněkud falickým způsobem, a ČSSD růži, která by měla ženám připomínat, co by měly dělat (na programu se to ale příliš neodráží.)
Jako příklad nomen omen si můžeme uvést, že menšinové pravicové vládě z roku 1996 zajišťoval většinu přeběhlý poslanec z ČSSD J. Wagner, přezdívaný „kurva z Dubí“ (podle sídla své základní organizace, v prostitucí „proslulém“ Dubí na silnici E 55). Dalším poslancem ČSSD, který zastával podobnou funkci - do ODS, známé svým „nadstandardním“ počtem homosexuálních členů dokonce přestoupil - byl poslanec s výmluvným jménem T. Teplík. Tato jediná pravicová, navíc menšinová vláda, která se dostala k moci po volbách, a ne nějakým „nestandardním“ způsobem, a která se udržela pouhý rok, se dostala k moci hlasy žen.  ...Podobně, jako se ve Španělsku v roce 1933 dostali fašisté k moci skrze hlasy žen ve volbách tím, že postavili homosexuální kandidáty. (Tedy známý trik, spočívající v tom, že ženy cítí k homosexuálům pro „společné zájmy“ blízkost, a přitom ne nevraživost, kterou cítí k ženám, jakožto konkurentkám.)

Zjednodušeně řečeno, lidem po roce 1989 nacpali do hlavy, že sex je „socialistický přežitek“, a lidé si jej nejen nechali bez odporu vzít, podobně jako si nechali bez odporu vyvlastnit své byty, a dokonce jej sami dobrovolně přestali dělat. Média byla plná keců o tom, že lidé dělali sex za „bývalého režimu“ jenom proto, „že neměli jiné možnosti“, kdežto „dneska tyto možnosti mají“. (Jako „nové možnosti“ se v té době nabízely jen primitivní digihry!) Pokles byl opravdu obrovský a skokový. Těžko se spolehnout na to, co lidé v této věci uvádějí, ale stačí se podívat na skokový pokles, téměř z roku na rok, potratů o 60%. Počet otěhotnění souvisí s množstvím sexu, a z roku na rok lidé své antikoncepční návyky nezmění. K pozorovatelnému zvýšení používání hormonální antikoncepce v té době došlo jen u žen ve věku 20 - 25 let, a to z 3 % na 8 %. Tato věková skupina žen se na celkovém množství potratů navíc podílela méně než z 10 %. Tím lze dost těžko vysvětlit jejich pokles o 60 %. (Pro úplnost dodávám, že v té době zároveň i silně klesla porodnost.)
Množství sexuality nadále klesalo, a dnes se limitně blíží nule. Ti, na které nezabírala propaganda, byli připraveni o čas (nutností déle pracovat, nutností do práce déle dojíždět, prodloužením doby dojíždění do práce třeba i takovými vychytávkami, jako že všechny tramvaje a autobusy pražské MHD odjíždějí ze zastávky ve stejný čas a pak dlouhou dobu nic nejede, ztrátou času nutného pro zbytečné byrokratické úkony), přivedeni do existenčních potíží (snížením reálného příjmu na čtvrtinu až pětinu předlistopadového stavu, vyvlastněním bytů, podporou obecné kriminality, nevymahatelností práva), a byla jim ztížena možnost komunikovat vůbec (extrémním zdražením jízdného a telefonování, neexistencí telefonních seznamů, zavedením hlasových schránek, zamykáním domů, často i neexistencí domovních zvonků vůbec, vysokými poplatky za internet). A vezměme si také frustraci žen z toho, že jejich děti berou drogy, nebo i jen z toho, jak jsou jejich děti zblblé propagandou, reklamou, nekvalitním školstvím, a že na to ony nemají vliv. Mnoho lidí už proto nemá na sex „ani pomyšlení“, přesněji řečeno, myslí na něj pořád, ale nemají už sil.
K tomu si připomeňme strach z otěhotnění - vysoké pokuty, které se musí platit při potratu mohou být pro mnohé likvidační (jednoznačně se jedná o pokuty, rozhodně nejde o placení výkonu, jak si mnozí myslí - jeho cena je mnohonásobně nižší) - a z nemocí, ať již jde o přehnané obavy, vyložené fobie, pěstované v lidech propagandou, nebo o strach z banálních infekcí, jejichž léčba je ale v době rozpadajícího se zdravotnictví velmi časově i finančně náročná, a pokud člověk narazí na nepříjemného či nekompetentního doktora či doktorku (nechce se mi říkat lékaře, lékařku), i velmi náročná psychicky. Pracovní podmínky jsou v dnešní době navíc takové, že na rozdíl od dřívějška, kdy to bylo samozřejmé, se dnes mnoho lidí prostě nemůže v práci uvolnit a zajít si k lékaři, i kdyby sebevíc chtěli. Mnoho lidí si dnes nejen z finančních důvodů, ale právě z důvodu uzurpace zaměstnavatelem prostě nemůže dovolit onemocnět, a pokud onemocní, nemohou si dovolit se léčit.

Sex a komunikace vůbec se dnes ale hlavně „nenosí“. Byly odsunuty do sféry byznysu. Scházet se s někým jen tak, ať kvůli sexu, nebo kvůli povídání, to už se dnes nedělá. Lidé přijali za svou falešnou představu individuality, podle které „individualista“ komunikuje jen s počítačovými profily na facebooku nebo s internetovými trolly. Mnohé ženy dnes i řeknou, že sex nedělají, protože jsou individualistky. Prostě, „jaký si to uděláš, takový to máš“ - u internetu.
Sklon žen dělat sex, když už, tak jedině za peníze, byl posílen tím, že byla prostituce, podobně jako každé jiné podnikání, prohlášena téměř za posvátnou, což bylo ještě podpořeno tím, že když České země vstoupily v roce 2004 do EU, bylo to pod podmínkou, že ještě sedm let po vstupu do EU nebudou čeští občané ve většině zemí EU de facto smět vykonávat jinou práci než právě prostituci.
U mladých je sex převážně vytlačen drogami. (Samozřejmě nejen u mladých.) Pokud jde o jejich přístup k sexu, vzhledem k tomu, že podmínka přijetí školním kolektivem je dnes pro ně jedinou možností komunikace s lidmi - žádná jiná možnost už pro ně neexistuje - a udělají proto vše, aby byli ostatními žáky přijímáni, záleží na tom, jak to kdo na jejich škole nastaví. A tak vím o školách, kde „šukal každý s každým“, a také o takových, kde maturovaly jako panny všechny.

Prostě jsme se stali zemí, kde byla sexualita bezprecedentně potlačena. Jak moc, je vidět například na tom, jak u nás - snad jako v jediné zemi na světě - zkrachovaly všechny snahy zavést kurzy tantry nebo swingers kluby. Pod názvem tantra se tu nakonec učí tepláková neotantra, tedy něco, co nemá s tantrou nic společného, a zdejší „swingers kluby“, jsou ve skutečnosti jen voyeur kluby, kde vše končí vzájemným očumováním.
Zmizely všechny možnosti, jak by se muži a ženy mohly dostat do kontaktu, k příležitosti oslovit někoho druhého pohlaví. Skoro všechny známosti jsou proto ze školy nebo z práce. Jiná možnost už dnes v podstatě neexistuje. (Odpovídat na inzeráty, které píší zaměstnanci redakcí, nebo na ožralé seznamovací SMS v televizi opravdu není cestou, a na internetové seznamky už zapomeňte úplně.) A lidé se, když už někoho „urvou“, hrnou do manželství navzdory tomu, že jsme jedinou zemí na světě, kde je manželství opravdu a za všech okolností nerozlučitelné. Jelikož u nás neexistuje právní nástroj k jeho rozloučení - rozluka, divortium (rozvod, separatio je jen opatřením v rámci manželství, proto i po něm například trvá vyživovací povinnost), nepomohl by ani papežský dispens.
(Je otázkou, jestli tohoto trojského koně - nazývání rozluky rozvodem - který po roce 1989 umožnil i zpětné překvalifikování všech dřívějších rozluk-rozvodů na pouhé rozvody, do našeho práva v roce 1949 nevsunula církev, aby později mohla „mít“ zemi s absolutní nerozlučitelností.)

Navzdory představám mnoha lidí, že dřív byly všechny děti manželské, a teprve za dnešního „úpadku mravů“ se objevily nemanželské, tomu bylo, jak jsem již ukázal, přesně naopak. Ke spodní kulminaci počtu nemanželských dětí na 4 % došlo v roce 1974 (tedy na vrcholu oné populační exploze). Po roce 1989 dochází k mírnému růstu, jde však o to, že podobně, jako dříve bývali lidé formálně osvatbováni, nyní bývají často formálně svobodní kvůli sociálním dávkám - a přitom často žijí v ještě rigidnějších vztazích než dříve v manželství. Řeči o tom, jak u nás dochází ke strašlivému „rozpadu rodiny“, poněkud zamlčují fakt, že v západních zemích již je nemanželských dětí kolem poloviny, a my se k tomu jen pomalu blížíme - navíc převážně formálně.
Každopádně jsme byli zemí, kde žilo nepochybně nejvíc osvatbovaných lidí na světě. V roce 1995 uvádí statistika u šedesátiletých jen 2,5 % svobodných žen, u mužů 4 %. - Kdyby byly pravdivé ony řeči o „čtyřprocentních“, znamenalo by to, že v daných ročnících neunikl chomoutu ani jeden heterosexuální muž! Počet svobodných se sice od té doby z výše uvedených důvodů zvýšil, i tak však u nás ještě nedávno byla jen polovina svobodných žen než ve skatolickém Irsku.

Jak jsem řekl na začátku, manželství se k nám dostalo relativně nedávno a lidé si na něj nevypěstovali imunitu. Vlivem historických souvislostí byla česká společnost víc než kterákoli jiná rozdělena na lidi konformní a nekonformní, a jsme převážně potomci těch konformních. Projevilo se to ani ne tak geneticky jako vlivem „rodinné paměti“ - všichni slyšíme většinou jenom o babičkách a o dědečcích, kolik měli dětí, ale bezdětní strýcové „byli vždycky blázni“, nebo se o nich nemluví. (Geneticky se projevily například protičeské křižácké války a válka „třicetiletá“, po kterých zbyla jen šestina genofondu - samozřejmě ne toho nejlepšího.)
Toto vše bylo ještě utuženo tím, že jsme ve dvacátém století prožili období, kdy byli skoro všichni uniformě osvatbováni, a skoro všichni uniformě měli děti. Na cokoli jiného se začalo pohlížet jako na něco nenormálního. To umožnilo dívat se jako na nenormální i na jakýkoli sex mimo manželství, a dokonce i na sex, který není určen k plození. Zcela se zapomnělo na to, že dřívější společnost zdaleka tak uniformní nebyla, že vždy bylo dvacet, třicet procent svobodných (za první republiky, dřív ještě víc) a tak dvacet procent bezdětných, a nikdo se nad tím nepozastavoval.
Když uvážíme, v jakých podmínkách dnes lidé žijí, jakou silou je jim protisexuální propaganda cpána do hlavy, a jak ji berou za svou, jak ji dokonce hájí a říkají, že to i oni tak cítí („milují Velkého Bratra“), že se doba změnila, že není možné se „vracet“, a že kdo říká něco jiného, je „úplně blbej“, a k tomu jak silné jsou snahy o vyhlazení „kacířského“ českého národa, kterému církev samozřejmě nikdy neodpustí, že dal vznik reformaci, jsou vyhlídky opravdu chmurné.

Je možné u nás sexualitu obnovit? Je pravda, že před dvě stě lety připadala našim obrozencům obnova či znovuzavedení českého jazyka stejně nepravděpodobná. Od té doby tu ale byla nacistická okupace a další redukce genofondu. Nebylo to už poslední stéblo? Může vůbec přežít národ, který si nechal takovým způsobem svou sexualitu vzít?

září 2012  ▓
Jan Kristek