Ideální partner – partnerství pro mír?

Mnoho žen dnes hledá „partnera  pro život“, „muže pro založení rodiny“, a vůbec jim nedochází, že něco takového v podstatě ani nemůže existovat, že k něčemu takovému nejsou muži vůbec určeni.

K udržování patriarchátu po dlouhá staletí napomáhala jedna mužům vnucená iluze. Pravděpodobně sehrála úlohu už při jeho vzniku: Aby se podařilo rozbít skupinu a uzavřít muže do izolovaných rodin, byla jim vnucena iluze vládnutí. Zhruba se dá říci, že muži vyměnili svobodu za iluzi moci. Iluze moci po jistou dobu muže tak zaslepovala, že byli ochotni přistoupit skoro na všechno.
Dnes už se ale tato iluze opotřebovala, a málokterý muž na ni věří. Možná můžeme zjednodušeně říci, že iluzí, že muži vládnou, už trpí jenom ženy. K tomu, udržet muže v izolovaném vztahu, je tedy třeba vnutit jim jinou iluzi, nebo je zapotřebí většího násilí, ať fyzického nebo psychického. Stejně mocná iluze, jako iluze moci, se však nenajde, a tak všechny nové iluze působí jen na určité muže a zpravidla jen po určitou dobu. Proto dnešní vztahy nevydrží tak dlouho. Současná „krize rodiny“ je ve skutečnosti krizí iluze, na které byla rodina založena.
(…Iluze, že ona je ta nejkrásnější, obvykle rychle vyprchá, a iluze ohledně ostatních jejích vlastností zpravidla ještě dřív. Iluze, že muž je v domácnosti nepostradatelný, protože myje nádobí lépe než žena nebo automatická myčka, bude asi stačit jenom některým mužům.)

Psychickým nátlakem může být například rozdělení na „mužské“ a „ženské“ práce a prohlašování vykonávání prací „příslušejících“ druhému pohlaví za ostudu, třeba bláboly typu: „sám si vařím, sám si peru…“ Nebo naopak řeči o tom, že se mají na výchově podílet obě pohlaví stejným dílem – že mají muži přebalovat děti stejně často jako ženy, atd.
Hrubý psychický nátlak pak představují ničím nepodložená demagogická tvrzení  o „potřebě“ otce v rodině a už sama terminologie označující rodiny za „úplné“ a „neúplné“, zostuzování svobodných matek.
Za fyzický nátlak pak můžeme považovat například daňová znevýhodnění svobodných ale hlavně svobodných matek, přidělování bytů jenom „rodinám“, udělování jakýchkoliv výhod jenom „rodinám“, často navíc jenom „úplným“ (tedy paradoxně finančním zvýhodňováním „rodin“ se dvěma příjmy).
…Na to, aby se podařilo přežilou instituci „rodiny“ udržet, by bylo potřeba vyvinout ještě daleko brutálnější nástroje fyzického násilí, než jaké se používají dnes. Což je teoreticky možné jen v ještě totalitnějších systémech.

Mnoho žen dnes říká, že jim tikají „biologické hodiny“ (i když vzhledem k tomu, že ty hodiny jsou digitální, mnozí nevěří, že jsou biologické). …A z toho, že jim prý někde něco tiká, vyvozují potřebu najít někoho, kdo je bude živit.
Důvodem k tomu, že žena chce mít dítě, by nemělo být nějaké péro. Taková žena by měla být v první řadě sociálně vyspělá, měla by si umět najít kamarádky a přátele, kteří jí budou s výchovou dítěte nebo dětí pomáhat, a ne se naopak, jak je dnes v takovém případě zvykem, se všemi kamarádkami pohádat a rozejít, protože by mohly být konkurencí a mohly by mít zájem o „jejího“ manžela (nebo on o ně).
Pokud žena natolik sociálně vyspělá není, asi by děti mít neměla. A pokud je nějaká společnost už natolik zdegenerovaná, že něco takového není možné, pak opravdu nebude žádná škoda, pokud taková společnost vyhyne. 

…Musíte si umět najít lidi, kteří vám budou pomáhat proto, že jste to vy, a ne proto, že musejí, že je k tomu nutí nějaký zákon.

Skutečnost, že žena sama nestačí na výchovu dětí, ještě neznamená, že k tomu má být násilím nucen někdo jiný. Je třeba vrátit se k nenásilnému systému – ke skupině.
Podobně, jako se už ženy vzmáhají a odmítají patriarchát, vzmáhají se i muži – aby také odmítli patriarchát. Je totiž třeba, aby vládu patriarchátu odmítli jak ženy, tak muži. Teď, když padla iluze moci, začínají muži chápat, že jejich karmickým úkolem je patriarchát nepřijmout – úkolem mužů je odmítnout přežívající patriarchální instituce, jako jsou párový vztah a „rodina“.
Připadá mi poněkud nedůsledné, mluvit proti patriarchátu a zároveň chtít některé patriarchální instituce zachovat – protože to pro někoho může být výhodné.

Výchova mláďat párem vznikla u některých druhů zvířat, a to vlivem nepříznivých přírodních podmínek. U lidí vznikla až za patriarchátu – vlivem nepříznivých sociálních podmínek. Co je tedy třeba, je změnit sociální podmínky, a ne se snažit násilím udržet párovou rodinu.
Vždyť i u zvířat, která v divokém vztahu vychovávají mláďata v páru, pokud jsou domestikovaná, tento jev mizí – například u domácích hus.
U lidí tedy došlo ztížením sociálních a ekonomických podmínek, tím, že domov přestal být domovem, k jakési dedomestikaci a spolu s ní k zavedení párového soužití a párové rodiny. Cílem by tedy měla být redomestikace. Pro obnovu společnosti je mimo jiné zapotřebí zavést opět tak levné bydlení, aby lidé nebyli jeho cenou svazováni a mohli svobodně rozvíjet sociální vztahy.
Dnešní situace, kdy lidé žijí v párových vztazích, je tak trochu podobná tomu, když si lidé kupují „po párku“ zvířata, která v párech v přírodě nikdy nežijí, a zavírají je spolu do klece. Důvodem chovatelů je, že pár je nejmenší počet, který jim může dát potomstvo. …U svobodných matek ale přece neplatí ani to.

Domov přestal být domovem, tím, že za něj lidé začali být nuceni nepřiměřeně platit, ať formou otrocké práce za otrokářství, nebo formou různých daní a poplatků za feudalismu, nebo, v případě druhého otrokářství (chybně nazývaného druhým nevolnictvím), obojím.
Uměle vytvářené nesnadnosti až nemožnosti v sehnání bydlení se používá k vydírání, k zotročení lidí.
Místo, aby bylo bydlení prohlášeno za národní zájem a chráněno, umožňuje se na něm parazitovat spekulantům. Převedením pozemku z jedné kolonky do druhé (do kolonky stavebních pozemků) několikatisícinásobně vzroste cena, architekti odmítají stavět levně, neboť jsou  placeni procenty z ceny stavby, používají se zbytečně drahé materiály, zbytečná bývá i výbava domů – například zbytečný počet elektrických zásuvek a vypínačů, nevhodně řešený interiér obsahuje mnohé nevyužité prostory – dnes již zbytečné sklepy, předimenzovaná schodiště, zcela bezúčelné výklenky na popelnice, atd. Bydlení se dále prodražuje monopolem energetických podniků a bojkotem obnovitelných zdrojů, a také tím, že například neexistuje koordinace výkopových prací – chodník a ulice se často rozkopou několikrát za rok, ačkoli by při troše dobré vůle často stačil výkop jeden, atd. A nakonec daní z nemovitostí. Cena bydlení, na kterém by nikdo neparazitoval, by mohla být podstatně nižší, než si dnes vůbec kdo dovede představit.
Cenovou hranicí pro domov by mělo být asi tak deset procent z příjmu. Při vyšší ceně bydlení domov přestává být domovem, brání člověku v pohybu, omezuje, zotročuje, a člověk se stává bezdomovcem – i když „bydlí“.

V postoji žen vůči mužům můžeme často vystopovat také jakýsi revanšismus. Zhruba v tom smyslu, že když „muži po staletí utlačovali ženy“, tak to teď musejí odčinit tím, že budou poslušnými domácími otroky. Nemusím snad připomínat, že se jedná o předpoklad kolektivní viny – navíc kolektivní viny předků. K tomu i ta staletí jsou pochybná: nejstarší písemné zmínky o tom, že  muži u nás byli pod pantoflem, jsou z roku 1399.
I když takovýto postoj dnes nenacházíme jen u žen. Je rozšířen obecněji, než si myslíme. Například u mnoha osob z třetího světa. Mnoho Afričanů je například přesvědčených, že každý bílý jim něco dluží, a bílí jsou proto podle nich povinni pracovat pro černé, kdežto černí jsou povinni snažit se bílé okrást. Takový násilnický postoj samozřejmě vylučuje jakoukoliv komunikaci a spolupráci. …Zřejmě je toho na tomto světě zapotřebí změnit víc.

Ženy však nehledají partnera jen jako živitele (což se většinou ve skutečnosti nakonec  zpravidla také ukáže jen jako jedna velká iluze). Ženy hledají partnery, „protože jim život o samotě nesvědčí“.
Většina mužů – a dnes už i hodně žen se však shodne na tom, že samota ve dvou je ještě horší než samota v jednom. U mužů je vysvětlení této skutečnosti jednoduché. Když je muž sám, může si namlouvat, že má alespoň teoretické možnosti nějakého dalšího seznámení. Když je „pod pantoflem“ (a ona „pod čepcem“), odpadají pro muže i ty. V současné době však začíná i čím dál tím většímu počtu žen docházet, že život v nukleární ponorkové rodině není zrovna tím nejideálnějším.
A tak často muži i ženy raději odcházejí do samoty, než aby žili v nevyhovujících vztazích. I když pro ženy je to spíš jenom taková legrace. Ženy totiž mohou samotu kdykoliv přerušit. Když odchází podobným způsobem do samoty muž, nikdy neví, jestli se mu vůbec někdy podaří se vrátit. Je to něco, jako kdyby šel do války nebo kopat zlato na sever (ale asi to víc odpovídá mužské karmě).
Ženy také mluví o tom, že partner je pro ně potřebný, protože potřebují pocit stability a bezpečí v tomto nejistém světě.
Nerovnováha je však i v tom, do jaké míry dává pocit stability a pocit bezpečí muž ženě a naopak. Nejde jen o to, že žena může kdykoliv odejít za jiným, kdežto muž má v tomto směru podstatně méně možností, takže je „jistější“.
U ženy probíhá vztah zpravidla tak, že se napřed zamiluje, pak city rychle ochabují, a z muže se brzy stává „ten chlap, kterej překáží v bytě“. U mužů bývají na počátku často jen sympatie, a pak se cit postupně prohlubuje. (Samozřejmě jenom do jisté míry a ne v každém případě.) Opora, kterou muž ženě poskytuje, tedy postupně stoupá, kdežto opora, kterou má muž v ženě, klesá.
…To jsou další důvody, proč je pro ženy tak těžké ulovit nějakého „ideálního partnera“.
A i když se to podaří, partner suplující mateřskou péči je spíš na škodu, protože druhému neumožní pokročit ze stádia dítěte. Mít domácího otroka sice může být pohodlné, je třeba si ale uvědomit, že daleko víc než nějaký domácí otrok vám pomůže ten, kdo vás povede k samostatnosti, ke svobodě.
 	
Patriarchát není vládou mužů, ale systémem, ve kterém existuje instituce otce. Přirozeností muže samozřejmě je podporovat ženy a děti – ve skupině, kde se cítí dobře. Zcela proti mužské přirozenosti však je nějaké předepsané podporování nějakých určených žen nebo určených dětí. Něco takového bylo vynalezeno pouze jako nástroj k tomu, aby mohly „fungovat“ i ty společenské systémy, ve kterých se muži (a většinou nejen ti) necítí dobře.

Je absurdní,  že udržování několika dlouhodobých vztahů najednou je považováno za „promiskuitu“, kdežto hledat „toho pravého“, odkopávat jednoho použitého – a hlavně zneužitého – partnera za druhým je považováno za slušné.
Je to absurdní jednak z toho důvodu, že ti, kdo si budují jakousi síť vztahů (která se, byť jen částečně, blíží vztahům ve skupině), nikdy nemají tolik partnerů jako ony revizorky mužských peněženek – a přece „střídání partnerů“ je to, proti čemu se nejvíc mluví. …Jako kdyby se ti odkopnutí nepočítali.
A pak je absurdní, že za nemorální jsou považováni ti, kdo udržují několik vztahů s těmi, se kterými si mají co říct, kteří udržují vztahy proto, že pro ně tyto osoby něco znamenají, kdežto za morální jsou považováni ti, kteří jen zkoušejí jednoho partnera za druhým, jestli by se náhodou nedal zneužít k jejich sobeckým cílům.

Není divu, že citlivějším ženám, pokud hledají takovýmto způsobem „toho pravého“, je po nějakém čase špatně ze sebe samých. Často si to pak ale chybně vykládají v tom smyslu, že je jim špatně ze střídání partnerů, a vyvozují z toho, že by nemohli udržovat víc vztahů najednou.
Ve skutečnosti jim však není špatně z počtu partnerů, ale z toho, jakým způsobem k nim přistupují, z toho, že k nim nepřistupují jako k mužům, k lidem, k živým bytostem, ale jako k „potenciálním otcům“, „potenciálním živitelům“ ať svých dětí nebo jich samotných, nebo jakkoli to nazvou. Z toho, že chtějí muže zneužít k něčemu, k čemu muži nejsou vůbec určeni. Chtějí muže nacpat do ponižujícího, nerovnoprávného, nedůstojného postavení (i když to většinou nazývají jinak). Vlivem společenské atmosféry, ve které žijí, si dokonce myslí, že jednají správně, že chtějí něco samozřejmého, nedochází jim, že chtít „muže pro život“ je asi tak podobné, jako chtít „ženu na podložení kola u auta“.

K udržení mužů v nerovnoprávném postavení, kterým párový vztah je, je tedy třeba iluzí nebo násilí. Možná právě s tím – a s „krizí rodiny“ souvisí současná vlna masívní propagace sadomasochismu ve sdělovacích prostředcích. Násilí je však propagováno nejen v erotice. Vždyť i ta nejslušnější „umělecká díla“ například vychovávají ženy k „rozvodovému sadismu“, učí je, že mají mužům při rozchodu (který navíc iniciují samy) co nejvíc ublížit. O násilí v ostatních žánrech ani nemluvě.
K růstu násilí by vedl i sen mnohých feministek – muži rodinného typu, vzorně se starající o děti a o domácnost. Takových mužů je jednak málo – to už by bylo jednodušší založit novou společnost na dlouhonohých prsatých blondýnách, ale hlavně, takoví zženštilí muži mají smíšené polarity, a i když oni sami nebudou agresivní, tím, že budou upřednostňováni, se tato smíšenost polarit bude geneticky kódovat, a během několika generací se jako násilí projeví.

Takže co na závěr?
	Snad jen říci, že u známého rčení platí i opak: „Přátel se nelekejte a na množství nehleďte!“ …A pokud zjistíte, že nějaký vztah je vážný, tak by se to asi mělo léčit.

        březen 2003  ▓

Jan Kristek
607 986 503