Jan Kristek

D R A N G   N A C H   O S T E N

aneb

křižácké války od Pipina s krátkým

po Clintona s doutníkem

tato kniha je Státním poustevnictvím

schválena jako školní učebnice

Úvod

K napsání  této knihy  mě přiměl  převládající velmi  zúžený pohled na
křižácké  války, který  na ně  hledí jako  na jakousi  epizodu zasutou
hluboko  ve středověku,  která nemá  žádnou souvislost  s ničím, co se
stalo předtím  nebo co se stalo  potom. Očekávám proto, že  můj pohled
tak  bude mnohým  připadat zase  jako až  příliš široký,  jako hledání
souvislostí tam, kde žádné nejsou.
V knize  najdete mnohé  úvahy, které  jsou velmi  odvážné, zarážející,
a které vyžadují ještě další zkoumání,  a také úvahy, které jsou ještě
více zarážející, ale pro které v historických pramenech podklady najít
lze. Nechci nikomu  žádný ze svých pohledů vnucovat,  každý se musí ke
svému pohledu  na historii dopracovat  vlastním studiem, a  tak můžete
mou  knihu také  brát tak,  že  se  snažím lidi  vyprovokovat, aby  se
pustili do  studia pramenů, dokud  jsou dostupné, dokud  není historie
ještě úplně přepsána.
Název  knihy je  samozřejmě nadsázka.  Křižácké války  začaly již před
Pipinem a  nezdá se, že  by Clintonem skončily.  Pouze mi připadá,  že
tato slovní hříčka vystihuje, jaké osoby obvykle války vedou.

Co jsou to křižácké války?

Evropa byla již v třetihorách  oblastí, která čerpala všechny vývojové
podněty  od  východu.  Evropa  se  například  nikdy  nestala vývojovým
centrem  savců.  Evropští  fosilní  savci  a  hominidi  jsou  většinou
imigranty  z Asie,  případně z  Afriky. Tato  situace pokračovala i ve
čtvrtohorách. Evropa byla v  podstatě pouze jakýmsi poloostrovem Asie,
čímž i geograficky je.
I kulturní vlivy,  jak pozitivní, tak  negativní, pronikaly do  Evropy
vždy  od  východu,  či  přesněji  od  jihovýchodu.  Tento trend můžeme
v prehistorické  době   dobře  sledovat  například   na  archeologicky
doloženém pohybu neolitických a eneolitických kultur.
Kulturní  vlivy,  které  se  dostaly  do  Evropy,  pak zpravidla časem
degenerovaly a  často i byly  dřívější vyspělejší kultury  nahrazovány
kulturami na nižší úrovni.
V historické  době tak  vznikla degenerací  řecké kultury "civilizace"
starého Říma, a po pádu římské říše vznikla mimo jiné degenerací prvků
byzantské kultury dnešní západoevropská "civilizace".

Moje definice zní:

Křižácké  války jsou  bojem  evropské  zdegenerované kultury  proti od
východu přicházejícím pozitivním vlivům.

V   boji proti od východu  přicházejícím pozitivním vlivům se evropská
kultura  navíc  vždy  ochotně  spojovala  s  od východu přicházejícími
negativními vlivy. Evropští vládci se vždy chovali velice benevolentně
k nájezdníkům  z východu,  kteří plenili  území ovlivněná pokročilejší
byzantskou kulturou,  a zakročovali proti  nim, jen když  už jim teklo
opravdu hodně do bot.
Tato tradice se udržuje již od dob upadajícího Říma, který se spojoval
s Huny proti  germánským a zbylým keltským  kmenům. Římané tehdy Hunům
za pomoc  postoupili jihozápadní Panonii.  Té pak Hunové  využili jako
základny  k   velkému  tažení  na  západ,   které  skončilo  roku  451
nerozhodnou bitvou  na Katalaunských polích.  Hunský vůdce Attila  již
počítal s  porážkou, nechal si  narovnat hranici z  koňských sedel, na
které se  chtěl upálit, ale římský  velitel Aetius zabránil rozhodnému
útoku.  Chtěl  totiž  Huny  později  využít  opět  jako spojence proti
Germánům. Hunové sice  místo toho příští rok vpadli  do Itálie, ...ale
nakonec se Attila s papežem nějak dohodli.
Připomeňme si, že šlo o papeže  Lva I. ("svatého" a "Velikého"), který
poprvé vystoupil s  tezí o primátu římského biskupa  a prohlásil se za
zástupce Petra.  Byl také prvním papežem,  který vyžadoval právo zabít
"kacíře", které také sadisticky mučil.

Co  máme  vlastně  považovat  za  první  křižácké  války?  Máme  za ně
považovat punské války, židovské války, nebo jiné římské výboje?
Obvykle se  za křižácké války  považují až výboje  z doby po  upevnění
papežské moci. Tedy výboje "ve znamení kříže".
Papežský  vliv postupně  rostl zejména   od doby,  co se  francký král
Chlodvík dal roku 496 pokřtít podle římského ritu.

Za  první  projev  papežského  plánu  Drang  nach  Osten, za předobraz
křižáckých  válek  -  nebo  za  první  křižáckou  válku vůbec tak bývá
považována až bitva u Wogastisburgu.
Sice u bitvy u Wogastisburgu  neznáme podíl papežského vlivu, ale zato
zde  již  nacházíme  zbývající  dva  charakteristické  rysy pozdějších
křižáckých válek: Boj je veden proti kulturně pokročilejší Sámově říši
a využívá se situace, kdy ta je napadána z druhé strany Avary.

Války proti Sámově říši

Bitvu u Wogastisburgu vedl v  roce 631 neúspěšně francký král Dagobert
proti Sámově říši, nejstaršímu státnímu útvaru západních Slovanů.
Sámova říše byl kmenový svaz,  vytvořený na obranu proti Avarům, který
se  pak  úspěšně   bránil  i  útokům  Franků.  Nevíme,   kde  se  hrad
Wogastisburg  nacházel,  neznáme  ani  území,  které  měla  tato  říše
zaujímat. Jediné  co z tzv.  Fredegarovy kroniky (Historia  Francorum)
víme je, že Sámo  byl kupec, a že vládl přibližně 35  let, asi od roku
623/4 do roku 658/9. Pak písemné zprávy mizí.
Slované přicházejí do  střední Evropy v době, kdy  se v západní Evropě
na  troskách  římské  říše  vytváří  pseudocivilizace  a pseudokultura
stavějící nikoli na antické vzdělanosti - většina knihoven byla z Říma
přestěhována  roku 330  spolu s  císařským dvorem  do Byzance a zbytek
nepřežil  germánské vpády,  ani na  křesťanském náboženství  - tomu se
západoevropská   ideologie  čím   dál   tím   víc  vzdaluje,   ale  na
zvrácenostech  Říma a  západním pseudokřesťanství.  Slované přicházejí
jako  relativně nezkažený  prvek  a  celé následující  evropské dějiny
budou z valné části  snahou západoevropské pseudocivilizace a římského
pseudonáboženství o jejich zničení nebo alespoň zkažení.
Pokud jde  o Sámovu národnost, je  velmi pravděpodobné, že byl  - jako
téměř  všichni  kupci  -  Žid,  možná  se  původně nejmenoval Sámo ale
Samuel.  V Sámově  říši tak  mohlo dojít  ke spojení  původní pohanské
povahy  obyvatel,  nezkažené  starým   ani  novým  Římem,  s  důkladně
propracovanými principy Židů  ohledně organizace společnosti. Nemůžeme
vyloučit, že  zde došlo i  k něčemu podobnému,  třebas jen v  náznaku,
jako  později  v  případě  Chazarů,   kde  roku  786  král  a  šlechta
přestoupili na judaismus. Hrála by s  tím i skutečnost, že pro misi na
Velkou Moravu  byli vybráni právě Konstantin  a Metoděj, kteří předtím
nějakou dobu v říši Chazarů pobývali.
Papežská moc dále  rostla, poté co roku 756  francký král Pipin Krátký
daroval  papeži rozsáhlá  území kolem   Říma a  Ravenny a  umožnil tak
založit papežský stát. (Oblast Ravenny patřila, dokud ji nedobyli roku
751 Langobardi,  k Byzantské říši. Město  samotné bylo pro Langobardy,
kteří  neměli  lodě,  nepřístupné,  a  tak  je dobyli až následujícího
roku.) Pipin  papeži území daroval  na základě "Konstantinovy  donace"
(Donatio  Constantini)  -  v  té  době  papežskou  kanceláří  padělané
listiny, podle které tato území údajně daroval římský císař Konstantin
papeži Silvestrovi. S odvoláním na tento dokument papežové tvrdili, že
francký král území nedaroval ale "vrátil".
Do nadcházející doby spadají války proti Velkomoravské říši.

Války proti Velkomoravské říši

Jelikož  tak  vyspělý  státní  útvar  jako  Velkomoravská  říše nemohl
vzniknout přes  noc, uvažuje se  o tom, že  by Velká Morava  mohla být
přímým pokračováním Sámovy říše. Zřejmě ale byla později franckou říší
podmaněna a částečně "pokřesťanštěna".
Nejstarší  písemná  zmínka  o  Moravě  sice  pochází  z frankfurtského
říšského  sněmu v  roce 822,  kam přišli  jako vyslanci  nejen velmoži
Čechů,  ale  také  Moravanů,  na  jižní  Moravě  však existovaly zděné
stavby, a to nejen církevní, již před rokem 800.
Pokud jde o neúspěšnou válku Karla  Velikého proti Čechám v letech 805
a 806, kdy jeho vojska neúspěšně  obléhala hrad Canburg - opět nevíme,
kde Canburg  byl - nevíme, jaké  tehdy byly vztahy mezi  českými kmeny
a Moravou. Někdy v následujících letech byl Karel Veliký pravděpodobně
úspěšnější  a  donutil  Čechy  (či  některé  české  kmeny)  k  placení
poplatku.

K hlavnímu náporu  proti západním Slovanům však  došlo až nějakou dobu
po  smrti Karla  Velikého, poté   co odezněla,  patrně s  pomocí Říma,
karolínská  renesance,  a  hlavně  poté,  co  se  Morava stala centrem
byzantské vzdělanosti.

Jak ještě  uvidíme, renesance znamená  obnovení byzantské vzdělanosti,
a ne nějaké  kopírování starého Říma.
Karolínská renesance  vznikla ve snaze  Karla Velikého, který  obnovil
západořímskou říši a  nechal se roku 800 korunovat  na císaře, alespoň
trochu  se  přiblížit  Byzantské   říši.
Karel Veliký podporoval vědy a umění, pro své děti a pro děti předních
velmožů založil v  Cáchách dvorskou školu, a ke  dvoru zval vynikající
učence  své doby.  Založil také  řadu škol  církevních, při klášterech
a biskupstvích. Nechal opisovat díla předních latinských autorů.
Pokud jde o  hloubku kontaktů Karla Velikého s  Byzantskou říší, jeden
čas s byzantskou  císařovnou Irenou uvažovali i o sňatku,  a o tom, že
by pak vládli východní i západní říši společně.
Po  smrti  Karla  Velikého  však  ve  francké  říši  došlo ke značnému
kulturnímu úpadku,  zvláště pak po  jejím rozdělení na  tři části mezi
jeho vnuky  v roce 843. ...Válka  proti Čechám a proti  Moravě se dala
očekávat.
(Podle Karlova  životopisce Einharda se  Karlovi císařský titul  zprvu
příliš  nelíbil.  Celá  idea  římského  císařství  byla  pravděpodobně
prosazena papežem  proto, aby se  zabránilo vytváření křesťanské  říše
podobné Byzantské říši, jak Karel chtěl, a aby naopak došlo k ideovému
napojení na starý, nekřesťanský Řím, "Řím caesarů".)

Roku 845  se v marné  snaze o odvrácení  válečné hrozby dalo  na dvoře
východofranckého krále  Ludvíka Němce v Řezně  (Regensburg) v Bavorsku
pokřtít čtrnáct českých knížat i s družinami. Toto gesto nebylo příliš
úspěšné.   K  odvrácení   hrozby  nedošlo,   namísto  toho   probíhala
v následujících  dvanácti  letech  (846-857)  téměř nepřetržitá válka,
a to jak proti Čechám, tak proti Velké Moravě.
Když totiž Ludvík Němec dosadil  roku 846 jako velkomoravského knížete
Rastislava, dostalo se mu nemilého překvapení. Rastislav se proti jeho
očekávání čtvrt století usilovně snažil z vlivu francké říše vymanit.
Válka nebyla pro  říši příliš úspěšná. Například, když  roku 855 vtrhl
Ludvík Němec na  Moravu, Rastislavovo sídlo - možná  Mikulčice - se mu
nepodařilo dobýt, naopak byl hnán až ke hranicím.
Z Čech i z Moravy byli v té době vyhnáni také němečtí kněží.
Roku 858 museli Frankové pro své vnitřní rozpory uzavřít příměří.

Rastislav  využil  situace  k  tomu,  aby  se  pokusil  vymanit  se ze
závislosti  na říši  i po  stránce církevní  - z  pravomoci bavorských
biskupů.
Asi roku 861  Rastislav požádal o učitele, kteří  by vyučili slovanské
duchovenstvo, nejprve  u papeže. U papeže  Mikuláše I. (opět "svatého"
a "Velikého"),  který  se  prohlašoval  za  vládce  zeměkoule, třebaže
placaté, však mohl těžko uspět. Mikuláš také rozhodně nebyl stoupencem
slovanské liturgie. - Sesadil  například ravennského arcibiskupa Jana,
který povolil sloužit mše ve slovinštině a v polštině (v té zřejmě pro
usnadnění misijní činnosti).
Když  tedy  Rastislav  neuspěl  u  papeže,  požádal  o  učitele, znalé
slovanského jazyka, byzantského císaře Michaela III., který jeho přání
splnil.
Roku  863/4  přišli  na  Moravu  pravoslavní  kněží Konstantin (Cyril)
a Metoděj, bratři  ze Soluně (Thessaloníki),  kteří znali dobře  jazyk
jižních Slovanů.
Bylo by  chybou se domnívat,  že by Morava  do této doby  byla doménou
Říma.  Na Moravě  působili, patrně  od doby  karolínské renesance, kdy

byly vztahy s Byzancí přátelské,  i řečtí pravoslavní misionáři, kteří
ovšem sloužili  bohoslužby v řečtině,  takže jejich vliv  nebyl až tak
velký. (I když mnozí z nich slovanským jazykem mluvili a kázali)
Na příchod Konstantina  a Metoděje však reagoval Ludvík  Němec tak, že
hned roku 864  přitáhl s velkým vojskem a  Rastislava oblehl, možná na
hradě Devín u Bratislavy. Došlo však k uzavření příměří.

Cesta  Konstantina  a  Metoděje  roku  867  do  Říma  se  dnes obvykle
vysvětluje tím, že východofrancké říši se v té době podařilo dostat na
svou  stranu na  čas Bulharsko   a přerušit  tak pozemní  spojení mezi
Velkou  Moravou  a  Byzantskou  říší.  Prý  jim  nic jiného nezbývalo,
protože byli od Byzance zcela odříznuti.
Pravdou  je, že  ještě zbývala  cesta po  moři z  Benátek, které stále
udržovaly s Byzancí čilé styky. Této cesty se i Konstantin s Metodějem
chystali  využít,  když  roku  867  doprovázeli  své  žáky  do Byzance
k vysvěcení. Když čekali v Benátkách na loď, zastihla je zpráva o tom,
že v  Byzantské říši došlo k  převratu. I když se  později ukázalo, že
šlo  o obrat  k lepšímu  - schopný  Basileios I. odstranil neschopného
Michaela III.,  notorika, který si vysloužil  přezdívku Opilec - další
vývoj bylo v dané chvíli těžko předvídat.
V nastalé nejistotě Konstantin a Metoděj využili pozvání nového papeže
Hadriána II., podnikli  za ním cestu do Říma a  podařilo se jim na něm
vymoci povolení užívat slovanský jazyk jako jazyk liturgický.
Bylo  však již  skoro pozdě.  Konstantin v  Římě onemocněl  a roku 869
zemřel,  a Metoděje,  kterého  papež  jmenoval pannonským  a moravským
arcibiskupem  (se  sídlem  v  dnešní  Sremské  Mitrovici), uvěznil "na
doživotí" pasovský biskup.
Konstantinovi a  Metodějovi se sice podařilo  vymoci na Římu rozsáhlou
náboženskou autonomii, její uplatnění v praxi však již nebylo možné.
Metoděj byl z vězení osvobozen až  po více než třech letech, roku 873,
na nátlak dalšího papeže, Jana VIII.
(Zmiňovaní dva papežové nebyli prohlášeni  za svaté. Třebaže Jan VIII.
dokonce i zemřel  mučednickou smrtí - když selhal  pokus o otravu, byl
zabit ranou do hlavy.)

Ludvík  Němec ihned,  roku 869,   zahájil válku  proti Čechám  a Velké
Moravě,  kterou  celou  vyplenil.  Roku  870  byl Rastislav zajat svým
synovcem  Svatoplukem, uvězněn  v Řezně,  oslepen, a  z vězení  se již
nedostal.
Nakonec se však i Svatopluk postavil proti východofrancké říši, přešel
na stranu Moravanů a stal se moravským knížetem (roku 871).
Moravská knížata poskytovala českým knížatům  v bojích s franckou říší
v letech 869-872 podporu.
V rámci udržení  tohoto spojenectví pravděpodobně došlo  v roce 871 ke
sňatku  sestry  českého  knížete  Bořivoje,  která  se  jmenovala snad
Svatožizň,  s  velkomoravským  knížetem  Svatoplukem. Svatební průvod,
který ji vezl na Moravu byl Franky přepaden. Frankové tehdy ukořistili
644 osedlaných koní.
Roku 872 vpadla francká vojska  na Moravu, ale utrpěla těžkou porážku.
Jak  uvádějí  fuldské  letopisy,  mnoho  vojáků  bylo dokonce na útěku
pobito  ženami.  Útoky  Franků  opět  směřovaly  i  do Čech, kde došlo
k bitvě s pěti českými knížaty u řeky Vltavy.
Roku 874 bylo s východofranckou říší uzavřeno příměří.

Konstantin ještě před příchodem  na Moravu sestavil písmo (hlaholici),
jehož   znaky   odpovídaly   slovanskému   hláskosloví.   Přeložil  do
slovanského  jazyka  liturgické   texty,  napsal  Proglas  (předmluvu)
k překladu  evangelia, kde  obhajuje nutnost  písemnictví v  národních
jazycích. Pracoval  na překladu bible,  který dokončil Metoděj.  Texty

byly  určeny  k  hlasité  recitaci,  a  tak  se  při překladu kromě na
přesnost  dbalo také  na to,  aby dobře  zněly. Byly  tedy v  podstatě
i hudebními texty.  Překlady jsou dnes považovány  za vskutku geniální
dílo.
Tím  byly   položeny  základy  slovanského   písemnictví.  Následovaly
překlady právnických a poučných knih, a také vlastní tvorba.

Situace  Konstantina  a  Metoděje   byla  značně  obtížná.  Přicházeli
z prostředí  značně  kulturně  vyspělejšího  než  byla  francká  říše.
- V  době  jejich  příchodu  byla  v  Byzanci  otevřena první evropská
universita. Konstantin  byl na této  formující se vysoké  škole, ještě
než byla oficiálně založena, profesorem filosofie.
Byli  proto v  neustálém konfliktu  s franckými  kněžími, kteří  se do
Velkomoravské  říše hned  zase natáhli,  a jejichž  úroveň je  opravdu
zarážela.
Také přišli v době, kdy právě vrcholila "první protireformace" - snaha
potlačit poslední zbytky karolínské renesance. Papež Mikuláš I. se již
cítil díky  předchozí podpoře francké  říše natolik silný,  že se nyní
jako  první papež  prohlašoval  za  nejvyššího církevního  i světského
vládce, a začal se domáhat moci i nad východní církví.
Navzdory  tomu  škola,  kterou  na  Velké  Moravě Konstantin a Metoděj
založili,  představovala   svým  rozsahem  a   úrovní  takové  centrum
vzdělanosti, že  se s ním nemohlo  nic, co bylo na  západě, srovnávat.
Proto,  když se  na západě  rozhodli zničit  u nás pravoslaví, zničili
jako první tuto školu.
Ke konci života  se Metoděj dostal do rozporu  s knížetem Svatoplukem,
který  byl ještě  "papežštější než  papež" a  tak po  Metodějově smrti
v roce  885  byli  významnější  učitelé  vyhnáni  a jejich žáci, mladí
klerici v  počtu dvou set, "vyvedeni  v poutech ze země"  a prodáni do
otroctví  (v Benátkách).  Byli však  zachráněni -  vykoupeni vyslancem
byzantského císaře Basileia.
(Vzhledem k tomu, že tehdejší papež Štěpán V. (VI.) nebyl prohlášen za
Velikého ani za svatého, neměl  na vyhnání Metodějových žáků zřejmě až
takový podíl.)

Těžko dnes hodnotit původní  slovanské pohanské náboženství. Téměř nic
se z něj nezachovalo.
Od  doby Velkomoravské  říše se  stalo pro  Slovany stmelujícím prvkem
pravoslaví. A to  do té míry, že slovanství se  stalo za dané mocenské
situace  v Evropě  bez pravoslaví  nemyslitelným. -  Ty větve Slovanů,
které  pozbyly   pravoslaví,  pozbyly  i   své  samostatnosti.  (Pokud
nezanikly úplně.)
Metoděj za  svého nástupce ustanovil kněze  moravského původu Gorazdu.
Ten byl  téměř s jistotou  zavražděn. Tím nezávislost  moravské církve
skončila. Metodějovi  učedníci se rozešli  do všech slovanských  zemí:
Čech,  na Slovensko,  do Malopolska,  na Rus,  ale také do Chorvatska,
Srbska a Makedonie.
Značná  část se  jich v  roce 886  usadila v  Bulharsku, kde jim kníže
Boris poskytl  podporu v literární činnosti.  Slovanská vzdělanost pak
v Bulharsku kvetla zejména na dvoře jeho syna, vzdělaného cara Simeona
(893-927), v Preslavi.
Pomocí  hlaholice  i  zdokonaleného   písma  cyrilice,  která  vznikla
v Bulharsku někdy v této době (většinou se uvádí počátek 10. století),
se pak vzdělanost šířila mezi ostatními Slovany.

Poté  co  Velkomoravská  říše  pozbyla  pravoslaví,  nebyl  problém ji
střídavými útoky  východofrancké říše a nomádských  Maďarů dorazit.
Po roce 906 zprávy o Velkomoravské říši mizí.

Války proti českým knížatům

Zkušenosti s  velkomoravskou nadvládou, ve  kterou původní spojenectví
přešlo, byly pro  Čechy natolik špatné, že hned  po Svatoplukově smrti
se česká  knížata, vedená Bořivojovým  synem a nástupcem  Spytihněvem,
raději  roku 895  podřídila franckému  králi Arnulfovi,  a Čechy se od
Velkomoravské říše odtrhly.
Rozhodně se  to nedá vysvětlovat  jako příklon k  "latinskému" západu.
Byla  to  právě   Velkomoravská  říše,  která  v  té   době  byla  již
"latinizována",  a  slovanská  liturgie  tak  paradoxně přežívala, byť
v omezené míře, naopak v Čechách.
Nejstarším známým křesťanem v Čechách byl poustevník svatý Ivan, který
žil, prý ještě od dob knížete  Neklana, v jeskyni na přítoku Berounky,
Loděnici.  Zemřel asi  roku 883.  Místo se  dnes nazývá  Svatý Jan pod
Skalou.  Dříve se  nazývalo Svatý  Ivan pod  Skalou, ještě  na přelomu
století se  užívaly názvy oba. ...Pro  zakrytí jeho pravoslavnosti byl
Ivan  přejmenován  na  Jana.  Přístup  k  jeskyni  je dnes přes římský
kostel, který je zamčený.

Okolnosti  smrti Ludmily  a Václava  jsou zcela  nejasné a  stejně tak
jejich proněmecká orientace.
Ludmila, která  byla pravděpodobně původem lužická  nebo sálská Srbka,
byla  pokřtěna na  Moravě  samotným  Metodějem, podporovala  v Čechách
slovanské  duchovenstvo, a  navzdory pronikajícímu  německého kléru se
postarala o  to, aby se Václavovi  dostalo slovanského vzdělání. Život
Ludmily  byl  poprvé  vylíčen  ve  staroslověnsky sepsaném životopisu,
který se zachoval na Rusi, kde je stále uctívána.
Václavovy postřižiny  provedl v jeho  sedmi letech pravoslavný  biskup
Inotarij. Také Václav začal být velmi brzy uctíván v ruském prostředí,
kde se o něm zachovala i první staroslověnská legenda a jiné literární
památky, které byly později v Čechách zničeny.
Těžko  dnes říci,  o jaké  intriky v  případě smrti  Ludmily a Václava
vlastně  šlo. Tvrzení  římské církve,  že jsou  svatí, protože  hájili
německé zájmy, není příliš přesvědčivé.

Také Boleslav I. podporoval slovanskou  liturgii a usiloval o založení
pražského  biskupství  a  samostatné  a  liturgicky  slovanské církve,
podobné   původní   cyrilometodějské    církvi   moravské.   Propojení
s pravoslavnými  zeměmi tehdy  nebylo omezeno  jen na  církevní styky.
Málokdy  se uvádí  ta část  zprávy židovského  obchodníka Ibrahíma ibn
Jákúba  (Abraháma, syna  Jakubova), ve   které se  uvádí, že  zboží se
vyváží po zemi i po moři do Ruska a do Byzance.
Založit  biskupství se  podařilo až  za Boleslava  II., pod podmínkou,
která  byla tehdy  v podstatě  formalitou, že  biskupem musí  být kněz
latinského obřadu a ne kněz  pravoslavný. Biskupem se stal saský mnich
Thietmar - zřejmě také z toho důvodu,  že v té době byli všichni čeští
kněží pravoslavní a nesplňovali  tedy danou podmínku. Thietmar dokonce
ovládal slovanský jazyk a hlavně nevyvolával konflikty.
Bylo to v  podstatě jakési "aby se papež nažral  a koza zůstala celá".
Na  nižší stupně  církevní  hierarchie  se ještě  povinnost latinského
obřadu nevztahovala. O to se snažil až "svatý" Vojtěch, který byl sice
původem  Slovan,   ale  jak  už   takoví  konvertité  bývají,   velice
přičinlivý.  V  Čechách  však  příliš  neuspěl.  Ostatně  neuspěl  ani
u pobaltských Slovanů,  kde dostal takovou ránu  veslem přes zadek, že
to nepřežil.

Boleslavova  pravoslavnost samozřejmě  říši vadila,  a tak  proti němu
říšský král Ota I. čtrnáct  let válčil (936-950). Patrně opět využíval
skutečnosti, že  z druhé strany  na Čechy doráželi  Maďaři. Nakonec mu
došlo,  že  potřebuje  naopak  českou  vojenskou  pomoc proti Maďarům,

s Boleslavem  se  usmířil,  a  společnými  silami  pak roku 955 Maďary
porazili.
Roku 962 byl  Ota I. korunován papežem na císaře  - došlo k formálnímu
obnovení  římské  říše.  Tehdy  došlo  také  opět ke sblížení východní
a západní říše.  - Ota I. roku  972 oženil svého syna,  císaře Otu II.
s krásnou a velmi vzdělanou byzantskou princeznou Theofanou.
(Právě do  této doby spadá založení  pražského biskupství. Spadalo pod
arcibiskupství v Mohuči - Mainzu.)
Theofano k německému dvoru přinesla jemnější byzantskou kulturu a také
náklonnost  k   byzantské  nádheře,  což  vedlo   ke  vzniku  ottonské
renesance.
Theofano pak  v říši po smrti  svého manžela Oty II.  roku 983 osm let
vládla za syna Otu III., kterému byly v době úmrtí otce tři roky, jako
regentka.  Vládla prý  velmi moudře.   Zemřela roku  991 ještě  ani ne
čtyřicetiletá.

Po  Theofanině smrti  se vlády  přímo ujala  skupina prelátů, která se
vytvořila kolem jedenáctiletého Oty.
Ota III.  roku 999 dosadil jako  nového papeže svého rádce,  který Otu
nazýval  "novým Konstantinem",  a který  se pak  nazval Silvestrem II.
Spolu  se  prohlásili  za  pokračovatele  císaře  Konstantina a papeže
Silvestra a  společně vymýšleli (spíše však  Silvestr) šílené plány na
založení světové říše.
Ota a Silvestr krátce na to odešli ze světa, patrně s dopomocí.

Židé  tehdy vycítili  nebezpečí. Geršom  ben Juda  svolal roku 1000 do
Mohuče (Mainz)  synod, na kterém se  Židé dohodli, že v  rámci přežití
očekávaných pogromů  zavedou na příštích tisíc  let monogamii. Zhruba:
snáze se prchá páru než celé skupině.
Dříve u  Židů monogamie předepsána  nebyla. Například Sámo,  který byl
s největší pravděpodobností Žid, měl dvanáct žen.
Židé  toto  opatření  přijímali  s  vědomím,  že  takové  nařízení  je
nepřirozené,  že  odporuje  tóře  a  talmudu,  a  že  jej zavádějí jen
z nouze, na čas, za účelem přežití.
Veškerá  evropská sentimentální  a pseudoromantická  monogamní kultura
vznikla slepým převzetím tohoto nařízení od Židů.
Tvrdit,  že   monogamie  v  Evropě  má   původ  v  křesťanství,  nezní
přesvědčivě.  Ve  Starém  zákoně  o  monogamii  samozřejmě  nic  není,
a v Novém zákoně máme snad jen  Pavlovo doporučení, že kněz má mít jen
jednu ženu,  které však můžeme vykládat  také tak, že v  raných dobách
křesťanství,  kdy šlo  o jeho  rychlé šíření,  tu byl  pro jeho  větší
přitažlivost požadavek  levné církve, že tu  byla snaha zabránit tomu,
aby "ovečky" museli knězi vydržovat harém.
Křesťanství  ve stoletích  kolem přelomu  tisíciletí bylo  záležitostí
více  méně  politickou  a  týkalo  se  tedy  více méně osob "politicky
činných", tedy  hlavně vládců a  velmožů, a ne  prostého obyvatelstva.
Navíc ani šlechtici monogamii nikdy  nedodržovali - vždy si vydržovali
fraucimóry. A kněží v té době už vůbec ne.
A ostatně  je  stejně  daleko  pravděpodobnější,  že lidé napodobovali
způsob života židovských kupců, se kterými přicházeli poměrně často do
styku, než život u dvora.
Aby nezavdávali  nejmenší příčinu k pogromům,  změnili tehdy Židé také
římskou zásadu  "zákazník pozná" na  "prodávající pozná". Pro  všechny
Židy začal platit zákaz používat klamnou reklamu a klamného označování
zboží. Jednoduše zavedli velmi přísný zákon na ochranu zákazníka.

Po smrti  Boleslava II., roku  999, se Ota  III. rozhodl vsadit  proti
Čechům na polskou kartu.
Roku 1000  založil v Hnězdně  (Gniezno) nad hrobem  "svatého" Vojtěcha
arcibiskupství.

O dva  roky později  dochází na   několik let  k polské  okupaci Čech.
Polský  kníže  Vladivoj,  neschopný  opilec,  si  nechal, ještě než se
stačil během pár  týdnů upít, od německého krále  Jindřicha II. udělit
Čechy v  léno. Je to  první známý případ,  kdy panovník českého  státu
usiloval o potvrzení své hodnosti německým králem, případ, na který se
Němci již  tisíc let odvolávají,  a jak by  se dalo o  některých říct,
jestli  neumřou, ještě  dlouho budou.  Jindřich však  brzy usoudil, že
jsou pro změnu zase moc silní Poláci a začal válčit proti nim.

Kolem  roku  1032  byl  založen  pravoslavný  Sázavský  klášter v čele
s opatem Prokopem.  Podle pověsti se kníže  Oldřich setkal s Prokopem,
když  byl  na  lovu,  vybral  si  jej  za  svého  zpovědníka  a dal mu
prostředky  k  založení  kláštera.  Jeho  syn  Břetislav pak v podpoře
Sázavského kláštera pokračoval.
Sázavský klášter  udržoval živé styky  s celým pravoslavným  východem.
Jeho prostřednictvím  se například dostávala literární  díla z Čech na
Rus, odkud  se k nám  zase dostalo uctívání  ruských světců, mučedníků
Glěba a Borise.
Byl to jediný  klášter v Čechách se slovanskou  liturgií. I když někdy
se nazývá arciklášterem, což by znamenalo, že byl mateřským klášterem,
který  měl  ještě  jiné  kláštery  pobočné.  Po  roce  1054, kdy došlo
k odpadnutí  římského  patriarchátu  od  čtyř východních patriarchátů,
byli  mniši Spytihněvem  II. vyhnáni,   ale po  šesti letech,  jak prý
i Prokop před svou  smrtí roku 1053 sám předpověděl,  je Vratislav II.
opět pozval zpět.
Prokop pocházel ze šlechtické rodiny.  Již podle řeckého jména Prokop,
které  mu rodiče  dali, je  zřejmé, že  byli orientováni  pravoslavně.
(Údaj,  že  jeho  předkové  pocházeli  z  Moravy,  odkud  uprchli před
maďarskými nájezdy, mohl  vzniknout až později, v domnění,  že jen tak
je možné vysvětlit jeho staroslověnskou vzdělanost.)
Prokop  údajně studoval  na Vyšehradě,  kde tehdy  vzkvétala slovanská
teologická  škola, která  tam byla  snad již  od dob knížete Bořivoje.
(Vzhledem  k tomu,  že Vyšehrad  byl jediným  místem v  Čechách, které
nebylo za polské okupace dobyto, nemusela být její činnost přerušena.)
Na  Vyšehradě  se  také  stal  kanovníkem,  později  byl  vysvěcen  na
pravoslavného  kněze, ještě  později  se  stal poustevníkem  a nakonec
opatem.
Břetislav I. měl skutečně veliké aspirace. Měl v úmyslu založit velkou
Západoslovanskou říši a Sázavský klášter se měl stát centrem, odkud by
se po celé této říši šířila cyrilometodějská liturgie.
Po  smrti císaře  Konráda II.  roku 1039  využil situace  (kterou však
zřejmě dobře  neodhadl, neboť ottonská  renesance již zřejmě  dozněla)
a provedl  velkolepou  maškarádu  s  přenesením  Vojtěchových  ostatků
z Hnězdna  (Gniezno)  do  Prahy.  Pak  požádal  Řím,  aby bylo pražské
biskupství  povýšeno  na  arcibiskupství,  aby  se  Praha stala sídlem
metropolity slovanských národů.
Nad  Vojtěchovým hrobem  tehdy  Břetislav  vyhlásil svoje  dekreta, ve
kterých nařizuje  přísnou monogamii - pod  trestem vyhnanství do tehdy
pravoslavných Uher.  Také v nich  však říká,  že  v té době  u nás nic
takového jako monogamie neexistovalo ... a patrně ani dlouho potom.
Otázkou zůstává,  odkud bral inspiraci -  z mohučského arcibiskupství,
pod které pražské biskupství spadalo, nebo z mohučského synodu Geršoma
ben Judy?

Samozřejmě,  že Břetislav  I. narazil   na odpor  a nový  německý král
Jindřich III. proti němu vytáhl.
Roku  1040 Břetislav  v bitvě  u Brůdku  na Šumavě  Jindřichova vojska
porazil, ale následujícího roku Němci česká vojska obešli a dostali se
až k Praze.

(Špeha Vintíře,  správně Güntera, který převedl  vojska Jindřicha III.
přes hraniční  prales Břetislavovi do zad,  pak uctívali v břevnovském
klášteře, a možná dosud uctívají, jako "blahoslaveného".)
Po  vpádu Jindřicha  III. do  Čech roku  1041 -  Břetislav byl donucen
přijmout Čechy v  léno - dal Břetislav lépe  opevnit Pražský hrad, aby
se už něco takového nestalo.

Dosud  nevyjasněnou otázkou  zůstává, nakolik  mohl tento  Břetislavův
pokus  o  vytvoření  pravoslavné  slovanské  říše  přispět k urychlení
"velkého  schizmatu". Nakolik  přistoupil Řím  roku 1054  k "rozdělení
církve", kdy se odštěpil římský patriarchát, později známý jako římská
církev   (přesněji  římská   sekta,  výraz   církev  užívám   jen  pro
přehlednost)  od  církve  všeobecné,  právě  z  důvodu,  "aby  se něco
podobného nemohlo opakovat".
Toto odštěpení umožnilo Římu  prohlašovat východní křesťany ještě více
za pohany a ještě méně je trpět na území říše.
Ve skutečnosti ale ani k žádnému oficiálnímu rozdělení církve nedošlo.
Došlo  pouze  k  tomu,  že  se  papežští  legáti pohádali s byzantským
patriarchou.  Vše  bylo  pouze  na  úrovni  osobního konfliktu, římský
patriarchát byl  nadále, jako všechny  ostatní patriarcháty, oficiálně
součástí  všeobecné církve  a jeho  odlišné chování  je možné vykládat
pouze  jako  svévoli.  Mýtus  o  schizmatu  si  vymysleli  v  Římě  až
dodatečně,  po roce  1204, po  dobytí Byzance  křižáky, aby  toto její
dobytí ospravedlnili.
V této   době  -   v  11.   století  -   samozřejmě  probíhala   další
protireformace, jejíž snahou bylo  potlačit zbytky ottonské renesance.
V rámci této protireformace byl zaváděn románský styl, který je snahou
o zbavení architektury  byzantských vlivů. Můžeme tedy  říci, že spíše
než  podle Říma  (Roma) je  románský styl  nazvaný podle římské sekty,
která tento styl prosazovala.
Nemusím  snad  připomínat,  že  papež  Lev  IX.,  za  něhož k "velkému
schizmatu"  došlo,  i  když  možná  bez  jeho vlastního přičinění, byl
prohlášen za svatého.

První křižácká válka proti Byzantské říši

Po "velkém  schizmatu", jak se  dalo očekávat, jak  papežská arogance,
tak napětí mezi západem a východem narůstaly.
Projevilo  se  to  i  v  Čechách,  kde  se  Břetislavův syn a nástupce
Spytihněv II. hned přidal na stranu papeže a vyhnal pravoslavné mnichy
ze Sázavského  kláštera. Za to,  že slovanské mnichy  vyhnal, mu papež
dovolil nosit biskupskou mitru.
Sázavští  mniši  se  uchýlili  do  Uher,  kde  tehdy  byly pravoslavné
monastýry v rozkvětu.

Když po Spytihněvově smrti (jejíž  příčinu neznáme) nastoupil na český
knížecí  trůn roku  1061 jeho  mladší bratr  Vratislav II. (jehož žena
vinou  Spytihněvova věznění  zemřela), ihned  povolal sázavské  mnichy
zpět.
Pro vládu  Vratislava II. je nejpříznačnější  konflikt s jeho bratrem,
biskupem Jaromírem (který si ovšem Vratislav také sám zavinil, protože
Jaromíra  k  biskupství  donutil  násilím,  "aby  to  bylo v rodině").
Z tohoto důvodu po roce 1070 založil vyšehradskou kapitulu, která byla
z pravomoci pražského  biskupa - jeho bratra  Jaromíra vyňata a učinil
Vyšehrad svým knížecím sídlem. (Vyšehrad pak zůstal panovnickým sídlem
až do roku 1140.)
Kníže Vratislav po celý život, až do své smrti v roce 1092, podporoval
Sázavský  klášter  a  slovanskou  liturgii,  dokonce  se  v  roce 1079
pokoušel  vymoci  na  papeži,  aby  byla  v Čechách povolena slovanská

liturgie  všeobecně.  Se  svou  žádostí  ovšem  nemohl rozhodně uspět,
protože  šlo  o  papeže  Řehoře  VII.,  který  opět přišel s programem
papežské nadvlády nad světem.

Řehoř VII.  (1073-1085) svůj program zformuloval  v dokumentu Papežský
diktát,  Dictatus  papae.  Zdaleka  nešlo  jen  o investituru, o právo
jmenovat  biskupy (o  nějaký "boj  o investituru",  jak se  ve školách
učí).  Prohlásil se  za zástupce  Boha na  Zemi, kterému  je podřízena
i veškerá  světská  moc.  Mimo  jiné  vyhlásil,  že papeže nesmí nikdo
soudit.
Další  novinkou bylo,  že jen  papež může  udělit císařský titul. Tato
podmínka  v  dřívějších  dobách   neplatila.  Například  Karel  Veliký
korunoval na  císaře jako svého nástupce  svého syna Ludvíka Pobožného
sám.  Pozdější korunování  na císaře  papežem se  provádělo spíše  pro
větší efekt. Ostatně  v dobách, kdy to byl  říšský král, kdo dosazoval
papeže, šlo jen o formalitu.
Německý  král  Jindřich  IV.   nemínil  Řehořovy  požadavky  přijmout,
prohlásil  jej  za  vetřelce   a  nechal  papežem  zvolit  ravennského
arcibiskupa. Řehořovu podmínku, že císaře může korunovat jen papež pak
i splnil  - tím,  že se  nechal na  císaře korunovat  od tohoto nového
papeže, Klementa III.
Samozřejmě,  že taková  věc se  neobešla bez  tvrdých bojů.  V těch se
tehdy vyznamenávaly zejména oddíly  českých bojovníků. Roku 1085 proto
dostal  český kníže  Vratislav II.  od císaře  Jindřicha IV.  za pomoc
v boji proti  Řehořovu programu papežské nadvlády  královský titul pro
svoji osobu.
(Řehoř VII.  předtím udělil roku  1076 za podporu  svých světovládných
plánů královský  titul - také  jen pro jeho  osobu - polskému  knížeti
Boleslavovi II. Smělému.)
Řehoř VII. i  jako první papež navázal spolupráci  s muslimy. Když byl
totiž nakonec Jindřichem IV. oblehnut v Andělském hradě v Římě, pozval
si  na  pomoc  "saracény"  -  araby.  Podle  římských  kronik se tehdy
v Petrově bazilice  zpívaly verše z  koránu. Arabové vyvraždili  skoro
celý  Řím, zbylí  obyvatelé papeže   vyhnali -  ten uprchl  do Salerna
(v jižní Itálii), kde krátce na to skonal.
Byl to  také právě Řehoř VII.,  kdo dostal nápad s  křižáckými válkami
proti  Byzantské  říši,  a  získal  pro  něj svého pozdějšího nástupce
Urbana II.
Vatikán  dlouho  střežil  jako  velké  tajemství  skutečnost, že otcem
Řehoře  VII. byl  italský Žid,  římský bankéř  Baruch, který roku 1030
konvertoval  ke křesťanství.  - Tedy   v době,  kdy bylo  Řehořovi již
dvacet  šest  let.  Tato  skutečnost,  že  byl konvertitou, možná také
vysvětluje Řehořovu neuvěřitelnou přičinlivost.
Myslím, že je jen logické, že byl Řehoř, kterého jeho přátelé nazývali
"svatý satan", později prohlášen za svatého.

Po "velkém schizmatu" v roce 1054 se vývoj v západní říši ubírá značně
odlišným směrem než v říši Byzantské.
Nešlo  však  jenom  o  úplnou  změnu  schématu  rozdělení moci - změny
systému, kdy císař měl moc nad papežem v systém, kdy papež měl moc nad
císařem. Změnu systému,  kdy říšský král dosazuje papeže  a ten jej na
oplátku korunuje na císaře, na systém, kdy říšský král do volby papeže
nemá možnost  zasáhnout, a papež  krále korunuje na  císaře pouze když
král poslouchá, a když neposlouchá, dá jej do klatby.
Něco  takového  bylo  v  Byzantské   říši  nemyslitelné,  a  pokud  tu
existovalo  spojení s  východní  církví,  i na  západě neproveditelné.
Můžeme uvažovat  o tom, že cílem  odštěpení byl tento přesun  moci, že
právě proto ke "schizmatu" v roce 1054 došlo.

Krátce na to, roku 1059, se totiž  v Římě dohodli, že od té doby budou
papeže  volit pouze  kardinálové, a   ostatní ji  budou jenom  brát na
vědomí. A pak přišel Řehoř VII. se svým diktátem.
K velké změně však  také došlo i po jiné stránce.
Do této doby kněží běžně vedli normální sexuální život. Žili s ženami,
často ne monogamně. Zjednodušeně řečeno byli i na západě, podobně jako
dodnes  ve východní  církvi, kněží  ženatí.
(Pokud mluvíme  o manželství v oné  nebo jiné dřívější době,  je třeba
mít v patrnosti, že manželství tak,  jak je známe dnes, bylo vymyšleno
až na  tridentském koncilu, ve  druhé polovině roku  1563. Navíc potom
samozřejmě  ještě  nějaký  čas  trvalo,  než  byla tato nová instituce
uvedena  do  praxe,  zejména  v   oblastech,  které  v  té  době  Římu
nepodléhaly, které bylo třeba nejprve dobýt, nebo zatáhnout do "závodů
v mravopočestnosti".  Dnešní  lidé  mají  sklon  automaticky  promítat
nynější stav do doby, kdy byly  svazky mezi muži a ženami ještě značně
volné, což může být zavádějící a zkreslující.)
Po odštěpení  přišla doba zuřivé kampaně  proti heterosexuálním stykům
kněží.  Ženatí  kněží  byli  zbavování  úřadu,  případně i kastrováni.
Kupodivu, když  někteří tehdejší mravokárci  vyzývali, aby se  zasáhlo
i proti  kněžím,  kteří  udržují  homosexuální  styky,  aby  byli i ti
zbaveni úřadu, papež proti homosexuálům odmítal zakročit.
Na  vyvrcholení této  kampaně pak  byly roku  1095, v  předvečer první
křižácké války proti Byzanci,  manželky zbylých ženatých kněží prodány
do otroctví.
Cílem "velkého schizmatu" však nebyl  jenom odlišný vývoj od Byzantské
říše, ale její zničení.

Zmíněné prodání  manželek kněží do otroctví  nebylo jenom vyvrcholením
hysterické  kampaně  proti  byzantinským  zvyklostem.  Bylo  i  jedním
z prostředků k opatření peněz na první křižáckou válku proti Byzantské
říši, která se uskutečnila v letech 1096-1099.
Řím tehdy dodal svým novým  muslimským spojencům zásilku "bílého masa"
a od nich dostal příspěvek na vedení války.
Krátce na  to Urban II.  (1088-1099) dovolil kněžím  držet si milenky,
pokud za  to platí pravidelnou roční  daň. (O tom, že  by byly zdaněny
také homosexuální styky, však zprávy nejsou.)
Jako  další zdroj  příjmů byly  právě tehdy  vynalezeny také odpustky.
Poprvé je vyhlásil  papež Urban II. roku 1095  na koncilu v Clermontu,
společně s plánem na tuto první křižáckou výpravu. První odpustky tedy
byly vymyšleny a vybírány na válku proti Byzantské říši - na boj proti
pravoslaví, na boj proti křesťanství.

Křižácké  války  proti  Byzantské  říši  byly  vedeny  po  dohodě a ve
spolupráci s muslimy. Cílem  křižáckých válek bylo jednoznačně zničení
Byzantské říše a nikoli dobytí nějakého božího hrobu.
Nezapomínejme,  že  první  křižácké  válce  předcházely  války papeže,
s normanskou pomocí, proti byzantským  územím v jižní Itálii (poslední
byzantské území, město Bari, bylo  dobyto roku 1071) a výpravy Normanů
proti Byzantské říši (roku 1081 a  1085), které však skončily ještě na
území Řecka.
Povídačky  o tom,  že cílem  křižáckých válek  bylo osvobození  božího
hrobu evokují vtip z doby po osmašedesátém:
Někdo dal kouzelnému dědečkovi nebo zlaté rybce pár buchet (to tenkrát
ještě mohlo znamenat  obojí) a měl obvyklá tři  přání. Chtěl bych, aby
k nám přišli Číňani,  bylo jeho první přání. Dobře,  a jaké bude tvoje
druhé přáni?  Chtěl bych, aby  k nám znovu  přišli Číňani. No,  dobře,
a co  si budeš  přát jako  třetí přání?  Chtěl bych,  aby k nám přišli
ještě jednou Číňani.  No jak myslíš. Ale můžeš  mi vysvětlit, proč sis
třikrát  přál, aby  k nám  přišli  Číňani?  Protože na  to, aby  k nám
třikrát přišli, budou muset jít šestkrát přes Sovětský svaz.

Podobně první  tři křižácké výpravy oslabily  Byzantskou říši natolik,
že při čtvrté výpravě již nebylo těžké Byzanci dobýt.
Na skutečný  cíl křižáckých válek  můžeme soudit i  ze skutečnosti, že
papež Urban II. byl prohlášen pouze za blahoslaveného a ne za svatého.
Přitom oficiálního  cíle, dobytí božího  hrobu, dosáhl. Nedosáhl  však
dobytí Byzantské říše.

Je  pravda, že  i byzantinci   považovali muslimy  za sobě  bližší než
papežence. Ale nikdy ne za tak blízké, za jak blízké je považoval Řím.
Samotný  pojem "svaté  války", ať  již v  podobě džihádu nebo křižácké
výpravy, byl pro byzantince vždy nepochopitelný.

Zhruba bychom jejich vzájemné vztahy mohli vyjádřit asi takto:

papeženci—muslimové—————————————————————————————————————————byzantinci

Již  při této  oficiálně první  křižácké válce  byly vydrancovány také
Bělehrad a  Niš, které se  později staly již  tradičním cílem i  mnoha
dalších křižáckých válek.

Čechy za předposledních Přemyslovců - zhruba ve 12. století

Po  smrti krále  Vratislava se  v Čechách  odehrávaly dlouholeté  boje
Přemyslovců  o trůn.  Jednotliví uchazeči  se předháněli,  kdo se  víc
zavděčí císaři či papeži.
Roku 1096  prošla první křižácká  výprava i Prahou.  Jako všude jinde,
kudy  procházela,  došlo  i  zde  k  pogromu  na  židovské  osady. Při
příležitosti  první  křižácké  výpravy  došlo  také  k  vyhnání mnichů
slovanské  liturgie   ze  Sázavského  kláštera  a   ke  zničení  všech
slovanských knih, které tam byly nalezeny.
Vysvětlovat skutečnost,  že křižáci cestou také  vybíjeli Židy tím, že
by  si  je  nějak  spojovali  se  svou  cílovou  oblastí,  by bylo asi
přehnané.  S největší  pravděpodobností šlo  o to  nejprachobyčejnější
loupení. Ne tak v případě slovanských mnichů.
Uvádí  se, že  kníže Břetislav  II. a  biskup Kosmas  (není totožný se
známým  kronikářem),  pouze  využili   přítomnosti  křižáků  a  mnichy
vyhnali, že tedy slovanskou liturgii v Čechách nezrušil ani tak papež,
jako z přehnané  horlivosti právě Břetislav II. a  jeho biskup. O tom,
že by to  byla opravdu čistě jejich soukromá akce,  však nejsem až tak
přesvědčen.
Břetislav  však  každopádně  využil  pogromu  a  zkonfiskoval židovský
majetek, který po pogromu ještě zůstal.
Jiný český kníže  této doby, Svatopluk, se pak  zase "vyznamenal" tím,
že  nacpal  německému  panovníkovi  do  chřtánu  tehdy rekordní částku
- 7000 hřiven.
Jak Břetislav, tak Svatopluk byli zabiti oštěpem.

Roku 1126 sice  kníže Soběslav I. porazil u  Chlumce nedaleko Ústí nad
Labem na hlavu  vojska německého krále Lothara (říšský  král a budoucí
císař  Lothar byl  zajat) a  obhájil tak  právo Čechů  obsazovat český
trůn, nakonec se však s Lotharem smířil.
Kníže  Vladislav II.  (1140-1172, král  od roku  1158) se  zase značně
opíral  o pomoc  olomouckého biskupa  Jindřicha Zdíka.  Z jeho podnětu
horlivě   zakládal   řadu   klášterů   nových   řádů   -   cisterciáků
a premonstrátů (do té doby - do  roku 1140 byl v Čechách usazen jediný
řád a  to řád benediktinů). Založil  například Strahovský klášter, kam
se i po své abdikaci na  čas uchýlil. Tímto svým jednáním ovšem značně
posiloval moc církve.

Důvodem  odstoupení  pak  také  byl  konflikt  s  císařem, poté co byl
Vladislavův   syn   Vojtěch,   jakožto   papežův  stoupenec,  jmenován
salcburským arcibiskupem.
Vladislav II., který již nebyl v  konfliktu s církví, při svém nástupu
opět přesunul sídlo panovníka zpět na Pražský hrad.
Celkově však byla doba i těchto dvou relativně silných panovníků dobou
posluhování  císařům a  papežům, oba  se nechali  zatáhnout do četných
válek  - proti  Byzantské říši  (v Uhrách),  proti Milánu  a do jiných
výbojů,  například  tažení,  nazývaného   již  také  křižáckým,  proti
polabským  a  pomořanským  Slovanům,  a  do  vnitřních  válek  v říši.
Vladislav  II. se  dokonce  účastnil  nepříliš úspěšné  druhé křižácké
výpravy proti Byzantské říši.

Po odstoupení Vladislava II. opět  vzplanuly boje o moc, které nakonec
vyvrcholily  tím,  že  biskup  Jindřich  Břetislav, bratranec Přemysla
Otakara I., roku 1193 zaútočil na  Pražský hrad a po několika měsících
jej dobyl. Biskup získal podporu císaře pomlouváním a slíbením úplatku
6000 hřiven.

Křižácké války proti albigenským

Když byly po odštěpení římské církve ze západního náboženství vymýceny
všechny prvky  duchovnosti a stalo se  jen nástrojem moci, křesťanství
přežívalo v podobě různých náboženských hnutí.
Byli  to například  valdenští  (podle  lyonského kupce  Petra Valdese,
který  si  nechal  vlastním  nákladem  přeložit  části  bible  a spisů
církevních otců  do francouzštiny), begardi -  bratři a sestry volného
ducha (zvaní  též fraticelli, bratříci), kteří  se zejména vyznačovali
otevřeným  přístupem  k  sexu,  kataři   -  což  byl  jiný  název  pro
albigenské, k jejichž  učení patřila i nauka o  převtělování, a další.
Tyto  směry   vesměs  navazují  na   podobná  učení,  vyskytující   se
v Byzantské  říši.  (České  slovo  "kacíř"  pochází  od  slova kathar,
v řečtině čistý, - přes německé Ketzer.)
V jižní Francii se  tyto směry rozšířily již ve  12. století. Následně
se šířily  po celé Evropě, Římu  se přes veškerou snahu  nepodařilo je
úplně vyhubit, a nakonec splynuly s protestantstvím.

Na konci 12. století se však objevuje pro Řím ještě další nebezpečí.
Roku  1198  byl  říšským  králem  zvolen  Filip Švábský, syn Fridricha
Barbarossy. Filip měl za manželku dceru byzantského císaře Irenu. Opět
hrozily  blízké  kontakty  s  Byzantskou  říší  a  další  -  tentokrát
filipínská renesance.
Ihned byl  zvolen jako protikrál Ota  Brunšvický.

Řím se tehdy rozhodl řešit záležitosti popořadě.
Roku 1204 byla při čtvrté křižácké výpravě křižáky dobyta Byzanc, a na
místě Byzantské říše bylo  založeno okupační latinské císařství, které
trvalo až do  roku 1261. Po dobytí Byzance  bylo podle některých zpráv
povražděno až přes jeden milión lidí, kteří se tam uchýlili.
Roku 1208  byl zavražděn Filip Švábský.  Oficiální tvrzení, že motivem
vraždy  byla  jenom  a  pouze  žárlivost,  nezní za těchto souvislostí
příliš přesvědčivě.
V letech   1209-1229   pak   byly   vedeny   křižácké   výpravy  proti
jihofrancouzským "kacířům" - albigenským (podle města Albi). Také tyto
války byly vedeny čistě vyhlazovacím způsobem. Když se tehdy vojevůdci
ptali  papežského  legáta,  jak  mají  postupovat,  jelikož není možné
rozeznat "kacíře" od "nekacířů", řekl:  "Usmrťte všechno, však pán bůh
své lidi  pozná." Ne nadarmo  jsou tyto křižácké  výpravy přirovnávány

k pozdější třicetileté válce a poměry  po nich k pobělohorským poměrům
u nás.

Dětská křižácká  výprava roku 1212, jejímž  výsledkem bylo, že většina
z asi 50 tisíc  dětí byla prodána do otroctví  (zbytek pomřel cestou),
byla nejspíš další dodávkou bílého masa muslimským spojencům.

Právě  v  této  době  se  však  podařila  Přemyslu  Otakaru  I.  zcela
neuvěřitelná věc:
Roku  1204  byl  kanonizován  pravoslavný  kněz  Prokop,  bývalý  opat
Sázavského kláštera.
I když to  bylo možné jenom  díky tomu, že  Přemysl neustále přecházel
z jedné  strany na  druhou,  když  střídavě podporoval  říšského krále
a protikrále  v době,  kdy papež  Inocenc III.  (1198-1216) jej  chtěl
získat na  svou stranu, je  to něco stejně  neuvěřitelného, jako kdyby
čeští  představitelé v  dnešní  době  na Vatikánu  vymohli svatořečení
mistra  Jana Husa.  Ti však  tak obratnými  politiky jako  byl Přemysl
zdaleka nejsou.

Roku  1215  bylo  na  IV.  lateránském  koncilu, největším středověkém
koncilu, zakázáno přijímání podobojí, které bylo do té doby všeobecné.
Na  stejném  koncilu  bylo  nařízeno  Židům  nosit odlišný oděv, spolu
s nařízením zřízení ghett.
(Zřízení ghett však zůstalo jenom  na papíře, protože Židé byli příliš
potřební. Ghetta byla zřízena až v rámci protireformace v 16. století.
Židovské  čtvrti do  té doby  nebyly uzavřenými  městskými celky,  ani
nevznikaly nařízením shora.)
Také  právě  v  této  době  byla  vytvořena inkvizice k pronásledování
"kacířů" a potírání všech přežívajících prvků duchovnosti.

Čechy za posledních Přemyslovců - zhruba ve 13. století

Od  vyhnání  mnichů  ze  Sázavského  kláštera  byla pravoslavná církev
z Čech postupně  vytlačována. Stavěly se kostely  a zakládaly kláštery
římské církve, oficiální náboženství se  však stále ještě týkalo spíše
jen "politicky činných" osob a ne prostého obyvatelstva.
I za  Přemysla Otakara  I. (1197-1230)  probíhal zuřivý  boj pražského
biskupa  o moc.  Přemysl situaci  řešil pro  změnu tak,  že vystěhoval
biskupství z Pražského hradu.
Přemysl měl  také za ženu pravoslavnou  uherskou princeznu Konstancii,
což mohl být další důvod, proč nebyl nakloněn římské církvi.

K výraznější  "latinizaci"  proto  začíná  docházet  až  za  jeho syna
a nástupce Václava I. (1230-1253), který se zhlédl v německých zvycích
a začal zvát německé přistěhovalce.
Václavova sestra Anežka kromě toho přetáhla Václava na stranu papežské
kurie,  proti císaři.  Motivem byla  s největší  pravděpodobností čirá
pomsta. (Asi proto byla později prohlášena za svatou.) - Měla si totiž
brát syna císaře Fridricha II. a tehdy jeho následníka Jindřicha, a ze
sňatku sešlo.
Václavova  spolupráce s  papeži  nevyznívá  příliš pozitivně.  Byli to
totiž  papež  Řehoř  IX.  (1227-1241),  který  zreorganizoval  činnost
inkvizice   a  podřídil   ji  přímo   papeži,  a   papež  Inocenc  IV.
(1243-1254),  který dal  inkvizici povolení  užívat mučení  k vynucení
přiznání a nařídil dětem udávat rodiče.
Privilegia pražskému německému obyvatelstvu  udělil již kníže Soběslav
II. (1173-1178, první panovník, který byl císařem dosazen, aniž by byl
v zemi zvolen).  Václav I. privilegia pražských  Němců roku 1231 ještě
rozšířil a následně podporoval německou kolonizaci.

Teprve pro toto nově přicházející německé obyvatelstvo - ve větší míře
přicházejí Němci zhruba od poloviny  13. století - jsou zakládány fary
římské  církve. Toto  zakládání far  postupně přerostlo  v masové a do
konce století tak vznikla rozvětvená církevní organizace, která začala
mít vliv i na prosté obyvatelstvo.
A nejen vliv  ideologický. Římská církev  si také přivlastnila  značný
majetek. Již  ke konci 13. století  byla v držení církve  zhruba jedna
třetina  veškerého  majetku.  Kromě  přivlastněného nemovitého majetku
vznikaly  také církevní  poklady  -  církev hromadila  značná množství
drahého kovu.
Teprve s  touto "latinizací", spojenou  s německou kolonizací,  začíná
být v Českých zemích zaváděn také celibát.

Přemysl Otakar II. (1253-1278) se  opět stal příliš silným panovníkem,
který usiloval i o získání říšského trůnu.
Ve  snaze  podpořit  tento  svůj  záměr  a  ve  snaze vymoci na papeži
založení  arcibiskupství  v  Olomouci  -  aby  pak  zřejmě  mohl  opět
pokračovat   v  cyrilometodějské   tradici,  vedl   Přemysl,  v  duchu
Břetislavovy  výpravy  do  Hnězdna,  dvě  křížové  výpravy  do  Pruska
a Pomořanska.  Takovéto snahy  o založení  pravoslavné slovanské  říše
však byly v této době již předem odsouzeny k nezdaru.
Řím  proto   jako  říšského  krále   dosadil  poslušného  Rudolfa   I.
Habsburského,  který  Přemysla  proklel  a  rozpoutal  proti  němu, ve
spojenectví  s  uherskými   Kumány  (Polovci,  turkotatarským  národem
usazeným od roku 1239 v části  Uher), válku. Přemysl nakonec roku 1278
padl v bitvě na Moravském poli.
České  země byly  na čas  okupovány, Přemyslův  syn a nástupce Václav,
který  byl ještě  dítětem, byl  uvězněn v  Německu. Nakonec byl Václav
oženěn s  Rudolfovou dcerou Gutou  a podroben vlivu  církve a říšského
krále.

Václav II. (1278-1305) se však  nakonec z jejich vlivu vymanil. Jednak
se  po smrti  Rudolfa Habsburského,  roku 1291,  Václav postavil proti
jeho  synovi  a  nástupci  Albrechtovi,  a  dokonce  došlo  k jakémusi
neoficiálnímu obnovení  slovanské bohoslužby v Praze.  Václav II. zval
pravoslavné kněze z Ruska, Pruska, Uher,  Řecka a Srbska, kteří v jeho
přítomnosti  sloužili bohoslužby  řeckým a  slovanským jazykem. Václav
ostatně  byl, ze  strany  své  matky, pravnukem  pravoslavného světce,
knížete Michala.
Také Václav II.  se stal příliš silným panovníkem,  a tak jej Albrecht
Habsburský,  kterému  Václav  nakonec  neprozřetelně  pomohl na říšský
trůn, opět proklel a opět ve  spolupráci s uherskými Kumány proti němu
opět  rozpoutal  válku.  Šlo   o  typickou  křižáckou  válku  spojenou
s masívním  vyvražďováním  civilního   obyvatelstva.  Upálení  velkého
množství  lidí v  kostele v  Ivančicích, které  v té  době spadaly pod
pražskou diecézi,  připomíná navíc, víc  než cokoliv jiného,  rituální
upálování  lidí jiné  víry. Válka  však nebyla  pro Albrechta úspěšná,
a tak se přistoupilo k jinému osvědčenému prostředku.
Roku 1306 byl zavražděn Václavův  syn a nástupce Václav III., poslední
Přemyslovec.

Vyvraždění Štaufů a první nástup Habsburků

V letech  1138-1254  vládla  v  říši  dynastie  Štaufů  (Hohenštaufů),
pojmenovaná podle hradu Hohenstaufen na vrchu Staufen ve Švábsku.
Hlavně do doby  jejich vlády spadají boje mezi  ghibelliny - stoupenci
císařství a guelfy - stoupenci papežství. Tyto názvy se pak udržely po
celý středověk.

Nejznámějším  představitelem této  dynastie je  Fridrich I. Barbarossa
(1152-1190),  který  roku  1158  vyhlásil  ideu  "božského císařství".
Následně se začalo používat názvu "Svatá říše římská".
Když  se po  zavraždění Barbarossova  syna Filipa  Švábského, postavil
proti  papeži  i  protikrál  Ota  Brunšvický,  papež  Inocenc III. jej
proklel  a  jmenoval   protiprotikrálem  vnuka  Fridricha  Barbarossy,
sedmnáctiletého Fridricha  II. (1212-1250). Fridrich  II. byl vychován
v poručnictví papeže,  a tak se od  něj očekávala poslušnost. Fridrich
II.  šel i  ve stopách  papežské spolupráce  s muslimy.  U svého hradu
Lucera  usídlil 10.000  "saracénů", z  nichž se  pak rekrutovali  jeho
nejspolehlivější vojáci.
Fridrich se  však nakonec postavil proti  Římu také, a tak  byl papeži
Řehořem  IX.  a  Inocencem  IV.  několikrát  "i  s  rodinou"  proklet,
prohlášen za sesazeného ... a nakonec byl roku 1250 zavražděn - udušen
polštářem.
V následující době  proběhl hon na všechny  zbývající Štaufy. Poslední
legitimní potomek, šestnáctiletý Fridrichův vnuk Konradin, byl papežem
zavražděn upálením roku 1268 v Neapoli, poslední Fridrichův levoboček,
básník Enzio umírá roku 1272 ve vězení v Bologni.

Roku 1273 se  říšským králem stává, v té  době zcela bezvýznamný hrabě
Rudolf  z  rodu  Habsburků,  pojmenovaného  podle  hradu Habichtsburg,
Jestřábího  hradu  ve  švýcarském  Aargau.  Českému  králi  Přemyslovi
Otakaru II. tehdy bylo upřeno i právo volit.
Roku 1302 se papež Bonifác  VIII. opět domáhal světovlády. Nový říšský
král  Albrecht  Habsburský  (1298-1308,  syn  Rudolfa Habsburského) se
papežovi ochotně  podřídil a společně  s papežem se  chystali k tažení
proti  českému a  francouzskému králi.  Zoufalý český  král Václav prý
tehdy nabízel francouzskému králi  neuvěřitelnou částku 100.000 hřiven
na najmutí  vojska k boji "se  samozvancem, jenž se za  krále římského
vydává".
Francouzský  král  Filip  IV.  Sličný  (1285-1314)  však  šel  na  věc
z druhého konce. Pokusil se papeže zajmout (roku 1303, v Anagni poblíž
Říma),  předvést  do  Francie  a  odsoudit  za vraždu svého papežského
předchůdce. Sice se to nepovedlo, papež  byl pouze zbit, ale krátce na
to zřejmě spáchal sebevraždu.
Albrecht však, jak víme, do Čech  stejně vpadl a v bojích proti Čechám
pokračoval i  po zavraždění Václava  III., za Jindřicha  Korutanského.
Dokonce se mu podařilo na devět měsíců dosadit svého syna Rudolfa jako
okupačního krále. Po Rudolfově smrti se Albrecht opět pokusil okupovat
Čechy a  dosadit svého mladšího  syna Fridricha, tažení  však skončilo
neúspěšně.
Nakonec  byl Albrecht  zabit Janem  Parricidou, svým  synovcem, vnukem
Přemysla Otakara II. Habsburský rod  v té době neměl žádnou výraznější
postavu, a tak na delší dobu odešel ze scény.

Pokud  jde  o  Drang  nach  Osten  v  této  době, roku 1242 využil Řím
skutečnosti, že na Rusko dorážejí  z druhé strany Mongolové. Vpád řádu
německých křižáků byl sice zastaven  jejich porážkou v ledové bitvě na
Čudském jezeře, nicméně Rusko bylo  podmaněno Mongoly. Je doloženo, že
papežští  vyslanci  jeli  tehdy  jednat  s  mongolským  chánem  až  do
Karakoramu.  O něco  později,  roku  1274, dokonce  mongolská delegace
přijela  na  lyonský  koncil.  Mongolové  nabízeli  spojenectví  proti
Turkům, protože nevěděli, že Turci jsou tajnými spojenci Říma. Nabídka
byla samozřejmě odmítnuta.
Na  druhou  stranu  byla  roku  1261  obnovena Byzantská říše, císařem
Michaelem Palaeologem, zakladatelem poslední byzantské dynastie, která
vládla až do roku 1453.

Křižácká válka proti apoštolikům

V  letech  1260-1307 v  Itálii působilo  náboženské hnutí  apoštoliků.
Poté,  co byl  Římem zavražděn  jejich zakladatel  Sagarelli, stal  se
jejich vůdcem Fra Dolcino.
Fra  Dolcino   kladl  počátek  zkázy  církve   (podobně  jako  italští
valdenští) do doby císaře Konstantina  a papeže Silvestra, což později
přijímali i  všichni ostatní reformátoři.  Nějaký čas se  potuloval po
tehdy  pravoslavné  Dalmácii,  takže   o  jeho  kontaktu  s  východním
křesťanstvím nemůže být pochyb. Dále už o apoštolicích víme jen to, že
byli sexuálně velmi otevření.
Stoupenci  apoštolického  hnutí  byli  povražděni,  když  byl vrch, na
kterém se opevnili, po dvouletém obléhání dobyt křižáky.

Kdy se dostala podobná náboženská hnutí do Čech, není známo. V Českých
zemích  byla sice  zavedena inkvizice  roku 1257,  ale nevíme,  jestli
kvůli podobným  hnutím nebo kvůli  přežívajícímu pravoslaví, a  nemáme
ani zprávy o její činnosti.
Rozšíření vlivu církve v Českých  zemích ve druhé polovině 13. století
mohlo  vést  buď  k  tomu,  že  v  reakci  na  tento  tlak  došlo také
k rozšíření různých náboženských hnutí, ale  mohlo také dojít právě ke
střetávání  s přežívajícím  cyrilometodějským pravoslavím.  Ke komu se
vztahují zmínky  o "kacířích" v  českých dokumentech z  druhé poloviny
13. století, není jasné.
Pokud  máme  zprávy  o  těchto  náboženských  hnutích  u nás, jedná se
zpravidla  o  přistěhovalce.  Po  roce  1311,  kdy  byli na koncilu ve
francouzském  Vienne  zakázáni  (podobně  jako  řád templářů) begardi,
přišlo jich do Čech větší množství z Rakouska. Jenom v pražské diecézi
bylo organizované tovaryšstvo begardů  s arcibiskupem a sedmi biskupy,
z nichž každý spravoval tři sta bratří  a sester. Roku 1315 byli proto
v Praze  jmenováni  inkvizitoři,  kteří   roku  1318  čtrnáct  begardů
upálili.  Pražský  biskup  Jan  IV.  z  Dražic (1301-1343), známý svou
učeností, "prokacířskostí"  a proslovanskostí, však  tehdy inkvizitory
sesadil z  úřadu za to, že  jednali proti jeho vůli,  a další uvězněné
begardy propustil.  Begardi se na  to v Čechách  ještě více rozšířili.
Své noční sexuální obřady prováděli v jeskyních a podzemních chodbách,
proto se jim říkalo jamníci.
V letech  1338-1340  se  u  nás  mluví  o  valdenských  v  souvislosti
s nepokoji mezi německými sedláky  na jindřichohradecku. Boj proti nim
- hovoří se opět o křižáckém tažení - byl řízen papežskou kurií.
Valdenští však v Čechách existovali až do husitských dob. Na Moravě se
od  čtyřicátých  let  vyskytovali  begardi,  kteří  tam  odešli z Čech
v obavách  před  novým,  přímo  papežem  dosazeným inkvizitorem Havlem
z Hradce (1335-1348).
Kataři  se v  Čechách objevili,  podle inkvizičních  akt, v 80. letech
14. století.

Avignon a Lucemburkové

První pokus  Říma o dosazení  povolných Habsburků na  říšský trůn tedy
skončil neúspěšně - zřejmě také  vlivem přesídlení papežů do Avignonu.
Habsburkové  pozbývají  vlivu  a  roku  1308  je říšským králem zvolen
lucemburský hrabě - Jindřich VII. (1308-1313).
Zhruba v téže  době došlo právě také ke  zmiňovanému přesídlení papežů
do  Avignonu, kde  bylo jejich  stálé sídlo  v letech  1309-1377. Jako
důvod tohoto přesídlení se  uvádí snaha francouzských kardinálů zlomit
hegemonii  italského kléru.  Řím byl  v té  době totiž natolik zamořen
malárií,  že neitalští  kardinálové odmítali  v Římě  sloužit. Na  Řím
tehdy  pohlíželi  se  strachem,  neboť  proti  malárii neměli vrozenou

odolnost  a povýšení  do úřadu  v Římě  se pro  ně v  podstatě rovnalo
rozsudku  smrti. Připomeňme  si, že  papež, který  se do Avignonu jako
první přestěhoval, byl právě Francouz.
Nebezpečí malárie na vlastní kůži  poznal i císař Jindřich VII., který
na ni zemřel rok po své korunovaci, poté co se nechal pro větší parádu
korunovat  na císaře  roku 1312  právě v  Římě, třebaže  v té době již
papež sídlil v Avignonu.
I když  Jindřichův   syn  Jan  nebyl   zvolen  říšským  králem,   měli
Lucemburkové  i po  Jindřichově smrti  nadále nemalý  vliv. Jindřichův
bratr Balduin,  arcibiskup trevírský, se stal  jakousi šedou eminencí,
a o  Janovi bylo  tehdy rozšířeno  rčení, že  "bez českého krále nikdo
nevyřídí svou věc".
Cílem  volby  Jana  Lucemburského  za  českého  krále (1310-1346) byla
obrana  proti  francouzské  rozpínavosti.  -  Do  Uher  byli v té době
papežem na místo "po  meči" vymřelých Přemyslovců dosazeni francouzští
Anjouovci.
Česká šlechta si hned po  Janově nástupu vynutila vydání inauguračního
diplomu pro  Čechy, (rok na  to byl vydán  i pro Moravu),  kterým bylo
stanoveno, že úřady a majetek zde mohou nabývat jen v zemi usedlí Češi
(Moravané).  Česká šlechta  byla tehdy  natolik silná,  že Jan před ní
musel kapitulovat. Na vnitřní politiku  pak zcela rezignoval a věnoval
se v podstatě pouze politice zahraniční.
V boji  o  říšský  trůn  Jan  podpořil  proti  Fridrichu  Habsburskému
kandidaturu Ludvíka Bavora (1314-1347) z rodu Wittelsbachů. Za porážku
Habsburků  v  bitvě  u  Mühldorfu  pak  Jan  později od Ludvíka dostal
Chebsko, které zůstalo trvale součástí českého státu.

Nejvýznačnějším  Lucemburkem  byl  nepochybně   Janův  syn  Karel  IV.
(1346-1378), český a říšský král a císař.
I  když byl Karel  matce odebrán v necelých třech  letech a v necelých
sedmi odvezen do Francie, kde, co  uměl česky, zapomněl, po návratu do
Čech se  česky opět naučil,  a později dokonce  nařídil kurfiřtům, aby
své syny nechali učit se česky od věku sedmi let.
Karel  ve  Francii  nabyl  rozsáhlého  vzdělání  a značných jazykových
znalostí.  Ovládal slovem  i písmem  latinu, francouzštinu,  italštinu
(toskánštinu)  a  němčinu.  Ve  Francii  Karel  také získal náklonnost
k umění.
Již  roku  1344  Karel   dojednal  povýšení  pražského  biskupství  na
arcibiskupství. "Již" v  tom smyslu, že v té  době ještě nebyl králem.
Jinak, jelikož byly Čechy  považovány za "nespolehlivou" zemi, dostaly
arcibiskupství až jako poslední království na kontinentě.
Karel také  oživil cyrilometodějskou tradici. Roku  1349 první pražský
arcibiskup a Karlův  přítel Arnošt z Pardubic v  Českých zemích zavedl
svátek Cyrila a Metoděje.
Ještě roku  1346 požádal Karel papeže  Klementa VI. (1342-1352), který
byl  předtím  na  královském  dvoře  v  Paříži  jeho rádcem a učitelem
(vlastním  jménem Pierre  Roger de  Rosieres), aby  v Čechách  povolil
slovanskou liturgii a založení několika slovanských klášterů, které by
byly určeny i k šíření  křesťanství do okolních slovanských zemí. Jako
důvod pro  povolení staroslověnské liturgie  se tehdy v  papežově bule
uvádí,  že v  Čechách a  v sousedících  zemích je  mnoho pravoslavných
obyvatel,  kteří latinskou  liturgii odmítají.  Papež povolil  klášter
jeden.
Roku  1347   tedy  Karel  založil  jako   centrum  slovanské  liturgie
a slovanského písemnictví klášter Na  Slovanech (v Emauzích). Když měl
být  klášter jenom  jeden, pojal  jej Karel  velkoryse, a  klášter tak
patřil  k největším  v tehdejší   Evropě. Byl  proto dokončen  až roku
1372,  kdy do  něj přišli  slovanští mniši,  snad benediktini,  patrně
vyhnaní  právě tehdy  z Dalmácie,  Chorvatska a  Bosny, z území, která
byla v té době okupována uherskými prořímskými Anjouovci.

(I v samotných Uhrách však bylo ještě ve 14. století víc pravoslavných
klášterů než latinských.)
Emauzský  klášter byl  později ctěn   i husity  a za  husitských válek
ušetřen.
Karel  klášteru také  daroval  jedinou  údajnou dochovanou  památku na
pravoslavný  Sázavský klášter,  knihu evangelií,  kterou psal  prý sám
opat kláštera, svatý Prokop. Kniha  se pak později dostala přes Byzanc
do Francie, kde byla považována za tak posvátnou, že na ni francouzští
králové, aniž  by věděli, o  jakou knihu se  jedná a jakým  jazykem je
napsána,   skládali  korunovační   přísahu.  Jde   o  známý   Remešský
evangeliář.

Klement VI.  se od jiných  papežů poněkud lišil.  Byl v podstatě  plně
renesančním mužem, který vydatně podporoval umění a snažil se přeměnit
Avignon v kulturní, umělecké a vědecké středisko.
Byl to  právě on, kdo  založil papežskou knihovnu  a pověřil Francesca
Petrarcu sháněním knih pro ni.
Bylo by  velkým omylem domnívat se,  že Řím byl ve  středověku nějakým
kulturním  centrem.  Řím  se  ze  starověkého  miliónového  velkoměsta
postupně  smrskl  na  osmnáctitisícovou  vesnici,  obklopenou bažinami
zamořenými komáry  přenášejícími malárii, protože tok  Tibery už nebyl
dále nikým udržován.  Nějaké srovnání s Byzancí, která  měla už v době
Konstantina  a Metoděje  půl miliónu  obyvatel, Řím  v žádném  případě
nesnesl.
Vzdělanost se do Evropy šíří  z Byzantské říše nejprve prostřednictvím
byzantských   území   v   Itálii,   po   jejich   dobytí  pak  už  jen
zprostředkovaně  přes  židovské  učence  v  územích  okupovaných araby
- přes  Sicílii a  Španělsko. Knihy  byly v  Byzantské říši židovskými
učenci překládány do arabštiny a  pak na západě opět židovskými učenci
z arabštiny do latiny.
Když  bylo Španělsko,  jako poslední  místo v  Evropě obsazené  araby,
zpětně  dobyto, byla  tam roku   1305 zakázána  jakákoliv věda.  A jak
říkají zlí jazykové, tak dokonale,  že ve Španělsku dosud nebyl učiněn
žádný význačnější vědecký objev.
Klement nesdílel  ani tehdejší protižidovské nálady  a při velkém moru
církevním hodnostářům dokonce přikazoval Židy chránit.
A když Klementovi  vytýkali jeho sexuální  zaměření, odpověděl, že  si
zvykl spát se ženami když byl mladší, a že nyní pouze pokračuje v tom,
co mu radí doktoři.
Klement  byl zcela  výjimečným člověkem,  který by  i mohl  změnit běh
dějin. - Kdyby jeho snaze přeměnit Avignon ve středisko kultury, umění
a vědy nezabránila právě "černá smrt", největší morová epidemie, která
kdy zasáhla Evropu (zhruba 1348-1350).
Tehdy se po Evropě vynořily zástupy flagelantů, které nastoupily cestu
sebemrskačství ... a u toho už zůstalo.

Není divu,  že Klement VI. také  podpořil založení pražské university,
první university ve střední Evropě.
Universita  byla od  začátku  českou  universitou -  zakládací listinu
podepsal Karel (roku 1348) jako český král, ne jako říšský.
Karel IV. byl  také velkým obdivovatelem Karla Velikého,  ve kterém se
velmi zhlížel (Lucemburkové se ostatně pokládali za potomky Karlovců).
Zřejmě  však  ne   až  tak  v  Karlových  výbojích   na  východ,  jako
v karolínské renesanci. Některé stavby Karla IV. proto nesou byzantské
rysy.
Vše nasvědčuje tomu, že tu  "hrozila" druhá karolínská renesance, a že
se římská církev snažila jí zabránit.
Dochován  je i  Karlův list  carovi Srbů  a Řeků  Štěpánu Dušanovi, ve
kterém  Karel  podporuje  Štěpánovy  snahy  o  společný  postup západu
a východu  proti osmanským  Turkům. Karel  si však  zřejmě pro takovou

spolupráci nejprve potřeboval upevnit svoji pozici, a tak dopis posílá
až ze své císařské korunovační jízdy  roku 1355. Ve svém dopise chválí
snahy svého "nejdražšího a milovaného  bratra" a poukazuje na společný
slovanský jazyk a bratrské svazky.  Naneštěstí Štěpán Dušan téhož roku
umírá.  Jeho syn  a nástupce   Štěpán Uroš  je popisován  jako "mladík
neschopný  a nesamostatný".  Následoval úpadek  Srbska, který  skončil
roku 1389 porážkou Srbů na Kosově poli.
Spojenectví proti Turkům bylo přesně  pravým opakem toho, co si římská
církev přála.  Právě proto tehdy  uměle udržovala stoletou  válku mezi
Anglií a Francií (1337-1453), aby  ke spojení sil proti Turkům nemohlo
dojít.  Turci byli  hájenými  spojenci  římské církve  proti Byzantské
říši. - Stoletá válka pak skončila kupodivu právě v okamžiku, kdy byla
Byzantská říše Turky dobyta.
Karlova situace proto  nebyla snadná. I korunovaci si  musel na papeži
Inocencovi VI. (1352-1362) vojensky vynutit.
Karel IV. si dopisoval také  s italskými humanisty, zejména Francescem
Petrarcou. Ovšem jenom do té doby,  než mu tento velký humanista začal
vytýkat nedostatek vůle k násilné a krvavé realizaci svých politických
vidin - obnovení římského impéria pod vládou Říma.
(Jen  co  byla  dočasně  zlomena  hegemonie  římského  kléru  přesunem
papežství do Avignonu, hned se  našel někdo, kdo chtěl vzniklé situace
využít k prosazení světské hegemonie Říma.)

Karlův  syn  a  nástupce  Václav  IV.  (1378-1419)  se  zajímal  spíše
o alkohol  než  o  vládnutí.  Roku  1400  byl  proto rýnskými kurfiřty
sesazen  z říšského  trůnu z  důvodu, že  je "neužitečný,  líný a  pro
římskou říši úplně nevhodný".
Následovalo období,  kdy se za  říšského krále prohlašoval  v podstatě
každý, kdo měl ruce a nohy.  Roku 1411 se Václav se Zikmundem dohodli,
že Václav si  nechá korunu a Zikmund bude vládnout,  roku 1414 pak byl
Zikmund i korunován.
Je však  pravda, že kdyby  Václav své úsilí,  které věnoval tomu,  aby
prosadil uznání  svého nevlastního, zaostalého  bratra Zikmunda králem
v Uhrách (což  mu uložil otec),  věnoval něčemu jinému,  byl by králem
poměrně aktivním. Svou snahou nepomohl ani sobě, neboť Zikmund si jeho
pomoc vysvětlil jako  slabost, ani Zikmundovi, který se  tak dostal do
nezáviděníhodné  situace,  kdy  musel   bojovat  proti  Turkům,  kteří
napadali jeho území, ale kteří byli zároveň hájeni římskou církví.
(Turci, které  západ používal jako  spojence proti Byzantské  říši (po
jejím  pádu proti  Rusku) a  ke společnému  útoku ze  dvou stran proti
balkánským národům,  byli vůbec poněkud  nespolehlivými spojenci. Byli
si vědomi své potřebnosti, věděli,  že proti nim nikdo nikdy nezasáhne
plnou silou, a  proto neviděli potřebu dodržovat nějaké  dohody. A tak
vždy, když si zabrali větší kus, než jaký jim byl stanoven, bylo třeba
jejich  chování nějak  korigovat, ale  opatrně, aby  nedošlo k  jejich
oslabení.  Země, které  se nacházely  "na pomezí",  kde k těmto sporům
docházelo, nebyly právě v záviděníhodném postavení.)

Karel IV. si za své sídlo -  tedy sídlo říšského krále - zvolil Prahu,
kterou  roku 1348  založením Nového  Města rozšířil  na největší město
říše. Založení Nového Města také přispělo k výraznému počeštění Prahy,
neboť do Prahy přilákalo mnoho českého obyvatelstva.
K dalšímu počeštění pak přispěl mor  v roce 1380, který postihl hlavně
převážně  německé  obyvatelstvo  velkých  měst,  které  pak  bylo opět
doplněno českým obyvatelstvem z venkova.
Ve vnitřní politice hledal Karel proti české šlechtě, která získala za
věčné nepřítomnosti  Jana Lucemburského značnou moc,  z nutnosti oporu
u církve.  Zakládal  spousty  kostelů,  klášterů  a dosazoval církevní
hodnostáře  na  klíčová  místa.  Tím  ovšem  zase příliš narůstala moc
církve.

Otevřený boj  církve o moc pak  propukl za jeho syna  Václava. Jelikož
byl  Václav v  konfliktu s  církví, zpočátku  "mírně v  mezích zákona"
podporoval reformní hnutí.

Vznik husitství

Za jeden  zdroj českého reformního hnutí  se považují různá náboženská
hnutí, či "lidová kacířství", jak jsou nazývána.
Za druhý  zdroj se považuje  "učené kacířství", které  bylo v pozdější
fázi  inspirováno  zejména   spisy  anglického  kazatele,  oxfordského
profesora Johna Wycliffa (* asi 1320 ve Wycliffu, + 1384).
Toto obvyklé rozdělení je do značné míry umělé, neboť vůdci "lidových"
náboženských  hnutí   také  nebývali  zcela   nevzdělaní.  A  nositelé
pravoslaví už vůbec ne.

Každopádně  však  byly  v  Čechách  předpoklady  pro uchycení "učeného
kacířství" lepší  než kdekoliv jinde.  V Čechách totiž  ve 14. století
došlo, kromě založení university,  ke všeobecnému rozmachu vzdělanosti
vůbec.  Starší  farní  školy  navíc  po  celé  14.  století přecházejí
z církevní správy pod správu městské  rady - vznikají "městské školy".
V pražských městech bylo  ve 2. polovině 14. století  25 škol, zatímco
Vídeň a Norimberk měly ještě na počátku 15. století po 4 školách.
Připomeňme  si,  že  jedním  z  hlavních  požadavků  reformátorů  byly
bohoslužby v  národním jazyce. Čeština se  konstituovala jako spisovný
jazyk na konci  13. století a ihned se  začala výrazně uplatňovat jako
jazyk literární, takže  ve druhé polovině 14. století  již nad latinou
převládala. Kromě toho byla také jednacím jazykem.
V 60. letech vznikl nejstarší český překlad celé bible.
- Podobně  jako  v  Anglii  vznikl  v  době  Wycliffově první anglický
překlad bible.

Problém  v této  době byl   asi ten,  že staroslověnština,  která byla
v době  svého  zavedení  všeobecně  srozumitelná  pro všechny Slovany,
která byla  jakousi "latinou" východu, ovšem  latinou, kterou se nikdo
nemusel učit, která byla pro každého v podstatě pouze spisovnou formou
jeho rodného jazyka, již tuto funkci neplnila.
Připomeňme  si, že  od doby  Konstantina a  Metoděje tehdy  již uběhla
zhruba stejná  doba jako od  husitských dob ke  dnešku, že za  tu dobu
proběhl podobně  velký jazykový vývoj, a  že tedy staroslověnština již
nebyla  jazykem srozumitelným  pro  široké  vrstvy, ale  pouze jazykem
vzdělanců.
To, k  čemu v této době  v Čechách došlo, tedy  ani tak nebylo vznikem
nového   učení.  Spíše   šlo   o   přeložení  pravoslavných   nauk  ze
staroslověnštiny do  češtiny.
- Podobně,  jako v  případě Wycliffa  šlo o  "přeložení pravoslaví  do
angličtiny".

Samozřejmě,  že se  nám v  učebnicích snaží  vnutit představu, že John
Wycliff  si všechno  vymyslel sám,  bez jakýchkoli  pramenů. Přitom je
známo, že Wycliff pravoslaví znal a vycházel z něj.
Také  Jan Hus  a ostatní  čeští stoupenci  reformních snah  pravoslaví
znali  - a  nejen z  Wycliffových  spisů.  Dokonce ani  ne jen  z knih
"psaných ruským písmem" (kyrilicí), které v Čechách v té době kolovaly
- a  to  možná  nejen  díky  Emauzskému  klášteru,  protože pravoslaví
v Českých zemích  přežívalo vskrytu až  do husitských dob.  Pravoslaví
tehdy  čeští  lidé  znali  i  díky  přímým  kontaktům  s pravoslavnými
oblastmi.

Jeroným Pražský  se s pravoslavnou  církví velmi sblížil  při návštěvě
západní  Rusi a  Litvy. Možná  již na  své cestě  do Jeruzaléma  (přes
Byzanc) roku 1403, o které se však někdy pochybuje.
S pravoslavím nepochybně přišli do styku také Češi a Moravané bojující
po boku ruských oddílů u Grunvaldu.
A samozřejmě,  že ani  přijímání pod  obojí -  které bylo v pravoslaví
běžné (a na  západě až do roku 1215, kdy  bylo zakázáno) - nebyl žádný
Wycliffův ani český vynález.

Živnou  půdou  reformního  hnutí  byl  i  narůstající  spor o moc mezi
panovníkem a  církví. Církev hlásala svou  nadřazenost nad panovníkem,
reformátoři  naopak  podřízenost  církve  králi,  zbavení  církve moci
a sekularizaci církví přivlastněného majetku,  čímž měli do jisté míry
zajištěnu královu podporu.
Již  roku   1363  Karel  IV.   povolal  rakouského  kazatele   Konráda
Waldhausera  (+  1369),  který  se  ve  svých  kázáních obracel hlavně
k německému  patriciátu  a  universitním  studentům.  Na  jeho kritiku
církevních zlořádů pak navázali čeští kazatelé.
V letech 1364-1374 kázal v Praze  Jan Milíč z Kroměříže, považovaný za
otce české  reformace. Milíč byl  radikálnější než Konrád  Waldhauser,
kritizoval kněžstvo, bohaté a mocné, dokonce i Karla IV.
V Milíčově díle pokračoval mistr Matěj z Janova (* asi 1350, + 1394).
Milíčův  stoupenec, jihočeský  zeman  a  náboženský myslitel  Tomáš ze
Štítného, pak  tyto myšlenky rozvinul  ve svých česky  psaných dílech.
(Milíč i Matěj z Janova psali ještě latinsky.)
Roku 1391  byla v Praze založena  Betlémská kaple, největší kazatelský
sál Evropy,  která byla určena ke  kázání v českém jazyce,  a ve které
později, v  letech 1402-1412, nepřetržitě  kázal mistr Jan  Hus (* asi
1372 v Husinci u Prachatic v jižních Čechách, Hus byla jeho studentská
přezdívka).
Vliv Betlémské kaple  si dnes lze vůbec těžko  představit. Vešly se do
ní tři  tisíce lidí a Jan  Hus někdy kázal až  sedmkrát denně. Jelikož
Praha tehdy měla asi 40.000 obyvatel, mohl tak v jediném dni promluvit
v podstatě  ke všemu  pražskému dospělému  obyvatelstvu. -  Proti tomu
blednou  i  nafouknuté  údaje  o  sledovanosti pořadů nejoblíbenějších
televizních stanic.
Příznivkyní mistra Jana Husa byla i druhá manželka Václava IV., Žofie.
Navštěvovala jeho kázání v Betlémské  kapli a dokonce si vybrala právě
Jana Husa jako zpovědníka. Tedy ne Jana Nepomuckého, jak se pak církev
snažila namluvit.
(Jana Nepomuckého  Václav IV. podle některých  názorů osobně umučil za
to,  že  Nepomucký  zorganizoval  pogrom,  při  kterém bylo vyvražděno
a zničeno skoro  celé pražské Židovské Město,  aby tak krále připravil
o finanční pomoc  Židů, se kterou  počítal. - Proto  byl asi Nepomucký
později prohlášen za svatého.)

Václav IV.  roku 1409 na  koncilu v Pise,  v naději na  změnu v církvi
k lepšímu, podpořil dalšího papeže, Alexandra V. Ten se však také hned
obrátil proti němu.
Hned roku  1409 vydal papež  Alexandr zákaz kázání  v Betlémské kapli.
Hus jej  ignoroval. Naproti tomu přičinlivý  pražský arcibiskup Zbyněk
Zajíc z Házmburka Husa proklel a  dal veřejně spálit (roku 1410) spisy
Johna  Wycliffa a  "všechny knihy  podobné", což  vzhledem k  tomu, že
arcibiskup  byl  negramotný,  mohly  být  všechny  knihy,  které se mu
dostaly do ruky.
Tehdy  se ještě  proti arcibiskupovi  Václav IV.  postavil. Arcibiskup
chtěl  uprchnout   k  Zikmundovi,  ale  cestou   došlo  k  jeho  smrti
v Bratislavě.

Spory krále  s církví se  projevily i konfliktem  s Němci, kteří  byli
převážně  zmanipulováni církví  a tedy  na straně  papeže. To vedlo ke
králově větší podpoře českého živlu.
Již  roku  1408  jmenoval  Václav  IV.  do  rady Starého města většinu
českých konšelů.
Roku 1409 Václav vydal Dekret kutnohorský, kterým zrušil diskriminační
protičeská  opatření  na  pražské  universitě  a  zavedl na ní podobné
poměry, jaké platily na pařížské universitě a universitách v Itálii.
Předtím měli  na pražské universitě  Němci rozhodující slovo.  To mělo
částečně  své  opodstatnění,  neboť  universita  byla  původně jedinou
universitou  ve střední  Evropě a  tedy vysokým  učením i  pro německé
oblasti  říše. To  však již  po založení  dalších universit  ve Vídni,
Heidelbergu, Kolíně nad Rýnem a Erfurtu neplatilo.
Krátce na  to byl rektorem  university zvolen mistr  Jan Hus (rektorem
byl v letech 1409-1410).
Oblíbené tvrzení, že následkem  kutnohorského dekretu odešly z pražské
university tisíce  německých studentů a profesorů,  což způsobilo její
následný  úpadek, se  nezakládá na  pravdě. Odešlo  jich pouze několik
set,  a  úpadek  university  byl  způsoben  až protičeskými křižáckými
válkami.

Napětí  však  narůstalo.  Roku  1412  Jan  Hus vystoupil proti prodeji
odpustků a  v Praze i  v jiných městech  vypukly velké protiodpustkové
demonstrace.  (Odpustky byly  tehdy vybírány  na válku  jednoho papeže
proti druhému. - Vezmeme-li v úvahu,  že šlo o válku pisánského papeže
proti   římskému,   tedy   třetího   proti  prvnímu.)  Protiodpustkové
demonstrace  však  vyvolaly  i  nelibost  vypitého  Václava, který měl
z prodeje odpustků provizi.
Za protiodpustkových  demonstrací byli v  Praze zavražděni -  opět již
německými  konšely   -  tři  mladí  řemeslničtí   tovaryši,  kteří  se
demonstrací účastnili. Papež v reakci na tyto demonstrace vyhlásil nad
Prahou   interdikt   (zákaz   církevních   obřadů   a  úkonů).  Církví
zmanipulovaní  němečtí měšťané  pak neúspěšně  zaútočili na Betlémskou
kapli -  papež ji totiž také  rozkázal zbořit. Hus raději  koncem roku
odešel do jižních Čech, na Kozí Hrádek, známé "hnízdo" valdenských.

Roku  1414  svolal  čerstvě  korunovaný  Zikmund  ve  svých chorobných
velikášských představách, že to bude  právě on, kdo zreformuje římskou
církev, církevní  koncil do Kostnice (Konstanz,  na Bodamském jezeře).
Bylo  to značně  naivní a  koncil samozřejmě  později skončil  tak, že
preláti se Zikmundem vyběhli a vmanipulovali ho do protičeské křižácké
války.
Na kostnický koncil se roku 1414 odebral  i mistr Jan Hus. Jak se dalo
čekat, po příchodu byl uvězněn. Jeho představy, že se bude moci hájit,
se také ukázaly jako naivní. Nebyl vůbec puštěn ke slovu.
Již za  Husovy nepřítomnosti, ale  s jeho písemným  svolením, obnovili
téhož  roku  mistr  Jakoubek  ze  Stříbra  (+  1429) spolu s Mikulášem
z Drážďan  v  kostele  sv.  Martina  ve  zdi  podle  starokřesťanského
a pravoslavného obyčeje přijímání podobojí způsobou.
Roku 1415 byl mistr Jan Hus  v Kostnici zavražděn upálením.
Kostnický  koncil byl  mimo jiné  debaklem konciliárního  hnutí, které
hlásalo, že koncil má větší pravomoc než papež. Právě na tomto koncilu
byla tato  zásada poprvé odsouhlasena.  Připomeňme si, že  konciliární
hnutí pocházelo od Marsilia z Padovy (de Padua), který působil v první
polovině 14.  století, a který  měl za to,  že se prosazením  takového
opatření omezí  církevní zvůle. Paradoxně  si pak právě  na kostnickém
koncilu chtěli  preláti upálením Jana  Husa dokázat svoji  důležitost,
chtěli dokázat, že jsou "papežštější než papež". - V době upálení Jana
Husa totiž  ani žádný papež neexistoval,  neboť všichni tři byli  v té
době sesazeni.

V reakci na Husovo zavraždění husitská šlechta vytvořila obranný svaz.
Do Kostnice byl poslán písemný protest, který podepsalo 452 šlechticů.
Nezahálela  však ani  kolaborantská šlechta  a založila  teroristickou
organizaci.  Husitství  se  rychle  stalo  mezi  českým  obyvatelstvem
všeobecným, jeho stoupenci však byli i chudší Němci.
Kostnický koncil prohlásil všechny, kdo podepsali protest proti Husovu
zavraždění,  za  válečné  zločince.  Roku  1416  v Kostnici zavraždili
upálením ještě Jeronýma Pražského (* asi  1365, možná to byl pravě on,
kdo přinesl učení  Johna Wycliffa do Čech) a  začali mluvit o nutnosti
protičeské  křižácké  války.  Kostnický  koncil  také  nařídil zrušení
pražské  university.  Ta  jej   však  ignorovala  a  naopak  oficiálně
schválila přijímání podobojí.
Hus  a  Jeroným  nebyli  jedinými  obětmi  z  řad  stoupenců  husitské
reformace:
Mikuláš  z  Drážďan,  německý  reformátor,  který  kázal  v Praze, byl
zavražděn  upálením  roku  1416  v  Míšni.  Husův  advokát  mistr  Jan
z Jesenic  byl   asi  na  jaře  1419   uvržen  kolaborantem  Oldřichem
Rožmberkem  do hladomorny,  asi na  hradě Krumlově,  kde zemřel.  Roku
1420 byl,  při příležitosti vyhlášení 1.  vyhlazovací křižácké výpravy
proti Čechům, ve Vratislavi papežským nunciem zavražděn pražský měšťan
Jan  Krása. A  tak dále.  Obětí bylo  mnoho. Vraždy  pokračovaly ještě
i v druhé polovině století.
Čechy  byly  v   této  době  jediným  místem  v   Evropě,  kde  nebyla
pronásledována  náboženská  hnutí,  a  tak  k  nám  přicházely skupiny
"pikartů" z Pikardie a dolního Porýní. Roku 1419 však začal Václav IV.
pod  hrozbou Zikmundova  útoku proti  husitům otevřeně  vystupovat. Na
Nové Město  pražské dosadil jako  konšely fanatické nepřátele  husitů.
Napětí vyvrcholilo  30.7.1419, kdy první  pražskou defenestrací začala
ozbrojená fáze husitství.
Jan Želivský tehdy přivedl  zástup demonstrantů k Novoměstské radnici,
kde žádali propuštění nedávno zatčených politických vězňů. Když začali
radní na  demonstrující z oken  radnice svrhávat kameny,  radnice byla
vzata útokem,  z oken byli  svrženi i konšelé  a dole na  zemi dobiti.
Akce nebyla spontánní, ale předem  připravená. S problémy se počítalo,
a tak účastníci dostali pokyn, aby přišli se zbraněmi pod šaty. Dobytí
radnice možná vedl sám osobně Jan Žižka, který byl přítomen.
Král byl nucen uznat konšely nově zvolené. Krátce na to Václava IV. na
Novém  Hradě  u  Kunratic  podle  starší  verze  ranila mrtvice, podle
poslední verze skončil na následky alkoholismu.

Kdo vlastně byli husité?

Husité  jsou  považováni  za   předvoj  pozdější  evropské  reformace.
Paradoxně  se  však  zdá,  že  na  rozdíl  od  reformace  husité ještě
považovali církev  za reformovatelnou. Husité  se do jisté  míry stále
ještě  považovali  za  součást  církve,  o  které  si  mysleli, že jen
zbloudila, a že je možná její  náprava. Husité si zpočátku stále ještě
mysleli, že "že princip je dobrý, jen lidé špatní". K takovému pohledu
patrně přispělo  jisté zmírnění papežské  zvůle v dobách  avignonského
papežství a zmatky za  pozdějšího vícepapežství. Neslučitelnost římské
církve s křesťanstvím  byla v té době zřejmě  poněkud zamlžena. Husité
se cítili být křesťany a ještě  se domnívali, že římská církev je svým
původem křesťanská, a že je tedy  možné dovést ji zpět ke křesťanství,
čímž v podstatě mysleli návrat k pravoslaví.
Nezapomínejme,  že  kontakt  husitství  s  pravoslavím  byl nepochybně
hlubší  než se  dnes obecně  připouští. Například  jednou z husitských
novot bylo i zavedení vousatých kněží  - zcela v duchu pravoslaví, kde
jsou vousy podmínkou  vysvěcení na kněze. Prokop Holý  se tak jmenoval

proto, že jako jeden z mála si vousy narůst nenechal. Husité mimo jiné
posílali své kněží ke svěcení k pravoslavnému biskupovi do Moldávie.
Husité  udržovali  s  pravoslavnými  oblastmi  živé  styky  a  dokonce
v Byzanci   několikrát  jednali   -  naposledy   v  letech   1451-1453
- o sjednocení  husitské církve s pravoslavnou  církví. Jednalo se tam
mimo  jiné  o  vysvěcení   Jana  Rokycany  na  arcibiskupa  byzantským
patriarchou. (Rokycana byl arcibiskupem  zvolen, ale oficiální svěcení
neměl.)  Husitské  vyznání  bylo  v  Byzanci  uznáno  za  pravoslavné,
a konečnému  sjednocení s  pravoslavnou církví  zabránilo jenom dobytí
Byzance Turky v roce 1453.

Zřejmě  teprve  později,  po  pádu  Byzance,  kdy  římská  církev plně
odhalila svou tvář, vyšlo jasně najevo,  že změny v římské církvi jsou
nevratné, že římská církev sama o sobě je nereformovatelná.
Lutherská a  kalvínská reformace (které  již tak nespočívaly  ve snaze
reformovat  římskou církev  jako v  založení církví  nových) pak  sice
navázaly  na  husity,  ale  chyběl  jim  bližší kontakt s pravoslavím.
Proto,  i když  tyto "reformované"  církve nespadaly  pod Řím, ve svém
předhánění se  s římskou církví,  kdo z nich  je zbožnější, pak  často
přebíraly  právě římské  novoty -   dokonce s  Římem závodily,  kdo je
mravnější   =  asexuálnější,   nebo   dokonce,   kdo  upálí   víc  žen
- čarodějnic.
(...Až nakonec skončily závoděním, kdo vyvraždí víc pravoslavných.)

Husité  sami   sebe  nazývali  věrnými  Čechy   -  tedy  pravověrnými,
pravoslavnými Čechy,  bratry a sestrami nebo  božími bojovníky. Husity
je  nazývali -  tehdy to  slovo mělo  ještě hanlivý  přídech -  jejich
nepřátelé.
Myslím,  že  v  případě  husitů  je  třeba  mít  na  paměti právě tuto
pravoslavnost. Některé úvahy o třídním boji husitů považuji za poněkud
přehnané.
V každém  případě je  pravda, že  církev měla  na počátku  15. století
v Čechách  v držení  více než  třetinu veškeré  půdy (podle  některých
odhadů až  polovinu). Církví přivlastněný  pozemkový majetek již  dále
nějak enormně nevzrůstal, neboť po  celé 14. století církev zvětšovala
hlavně  množství majetku  přivlastněného ve  městech, a  zdokonalovala
způsoby,  jak   vyždímat  z  poddaných   co  nejvíc  peněz   ve  formě
nejrůznějších   poplatků.   Církev   disponovala   největším  majetkem
a životní podmínky  poddaných na církví přivlastněné  půdě byly přitom
bezkonkurenčně nejhorší.
Přesto  se  domnívám,  že  husitství  byla  revoluce  pravoslavná a ne
revoluce v pozdějším slova  smyslu. Husité netvořili nějakou jednotnou
třídu, naopak,  konflikt jednotlivých složek  - lidových vrstev,  měst
a šlechty jim  působil značné potíže.  Na druhou stranu,  jediné co je
dokázalo pod tlakem vnějšího nebezpečí  spojit, a to takovým způsobem,
že  za jistých  okolností rozdíly  mezi těmito  "třídami" mizely, byla
společná pravoslavná víra. V  husitech bych nespatřoval revolucionáře,
kteří  používali náboženství  jako zástěrku,  ale pravoslavné  věřící,
kteří náboženství vykládali revolučním způsobem.
Oba vžité  pohledy, a to  jak vidět v  husitech nevzdělanou lůzu,  tak
uvědomělé revolucionáře, jsou zkreslující.
Je  sice pravda,  že v  husitských dobách  u nás  nekvetly druhy umění
související  s kostelní  výzdobou, přesto  však byli  husité podstatně
vzdělanější a  kulturnější než lidé  v západní Evropě.
Ani  tak  nejde  o  známý  výrok  zuřivého  nepřítele  husitů  Aenease
Piccolominiho, ve kterém připouští, že  prostá husitská žena je daleko
vzdělanější  než italský  biskup. To   zase až  tak moc  velká poklona
nebyla.  Připomeňme  si,  že  snahy  Klementa  VI. o založení papežské
knihovny v Avignonu se zřejmě  u jeho nástupců nesetkaly s pochopením,

a tak   byla  vatikánská   knihovna   založena   až  za   Mikuláše  V.
(1447-1455), tedy až v době zničení Byzantské říše.
A nešlo jen  o kulturu v užším  slova smyslu. Například, přímo  v době
protičeských  křižáckých válek,  roku  1430,  byla v  Praze vybudována
staroměstská vodárna a  položena vodovodní síť - dříve  než ve velkých
městech  západní Evropy.  (Jednodušší  forma  vodovodu však  na Starém
Městě v té době existovala již nejméně sto let.)
K nekritickému  pohlížení na  husity jako  na revolucionáře,  či téměř
jako  na dělnickou  třídu,  nepochybně  přispělo pozdější  zhlížení se
v porevolučním  Rusku, ovšem  spojené s  vysmíváním se předrevolučním,
zaostalým, negramotným - a pravoslavným - mužikům.
Prohlašovat husitství  za revoluční hnutí,  v novodobém slova  smyslu,
trochu připomíná prohlašování  Srbů za komunisty - jenom  proto, že se
dokáží pod vnějším tlakem spojit a  bránit se agresi. - Připomeňme si,
že  Jugoslávie  v  té  době   byl  tak  "komunistický"  stát,  že  tam
komunistická  strana ani  nebyla v  parlamentě. Pokud  zrovna nehrozil
útok, byli husité stejně vnitřně  nejednotní jako Srbové, kteří o sobě
sami  říkají,  že  když  se  sejdou  dva  Srbové, založí tři politické
strany.
- Podobně  přišli s  ryze  účelovým  ztotožňováním husitů  s komunisty
v roce 1938 také nacisté.

Pokud  chceme  husity  k  něčemu  přirovnávat,  nejbližší  bude patrně
protifašistický  odboj.  Nejsou  ani  tak  důležité vnější podobnosti,
skutečnost, že  metody a ideologie  útočící strany byly  k nerozeznání
podobné metodám  a ideologii pozdějšího  nacistického Německa. (Stejná
byla  i celá  podstata tohoto  Drang  nach  Osten, a  síly, které  jej
řídily.)  Není  divu,  že  proto  později  nacisté  husitské památníky
vyhazovali do povětří.
Útočící  strana  se  držela  později  pro  fašismus typické zásady, že
strana,  která není  v právu,   nemusí dodržovat  dohody a  sliby vůči
straně, která v právu je. Protičeské křižácké války byly vedeny - jako
ostatně všechny  křižácké války - čistě  vyhlazovacím způsobem. Hlavní
důraz   byl  kladen   na  vyvraždění   co  největší   části  civilního
obyvatelstva.
Války  byly   vedeny  nižší  kulturou  (třebaže   prohlašující  se  za
nadřazenou) proti  kultuře vyšší. - Což  je ovšem poněkud redundantní,
protože "vést  dobyvačnou válku" a  "mít nižší kulturu"  je v podstatě
samo  o sobě  synonymem. Můžeme  si připomenout  i oblibu  v hranicích
a krematoriích,  oblibu v  proklínání  a  vyvražďování "i  s rodinou",
a tak dále.
Dokonce je tu  shoda i v tom, že se  k útočníkům přidali i propagandou
zmanipulovaní  Němci usídlení  na českém  území. Podstatný  rozdíl byl
však v tom,  že jelikož se Češi na rozdíl  od pozdějšího Mnichova hned
nevzdali,  odešli  Němci,  když  byl  útok  neúspěšný,  už  na začátku
protičeských křižáckých válek. Ani  Zikmund si pak nedovolil požadovat
jejich návrat nebo prosazovat  nějaké jejich majetkové nároky. Naproti
tomu někteří  z bývalých sudetských Němců,  kteří byli donuceni odejít
až  po  válce,  zvláště  sudeťáčtí  teroristé,  se  stále  "cítí"  být
poškozeni. Což může v některých případech být i pravda...
V době  protičeských  křižáckých  válek  však  odešli  z  Čech i mnozí
němečtí  husité.  (O  německých  husitech  víme,  že  udržovali  styky
s pravoslavným  Řeckem.) Šli  šířit  husitství  - pravoslaví  mezi své
krajany, a byli vesměs povražděni.
Odchodem  Němců  se  České  země  staly  opět  ryze slovanským územím.
Čeština byla úředním písemným jazykem,  i jazykem liturgickým. A nejen
v Čechách. Čeština se stala hlavním literárním jazykem i na Slovensku,
dokonce  se tam  uchytila jako  spisovný jazyk.  V následující době se
čeština  stala  nejrozšířenějším  písemným  jazykem  západních Slovanů
a poněkud tak nahradila dřívější staroslověnštinu.

Pokud  jde o  konkrétnější program  husitů, v  červenci roku 1420 byly
vyhlášeny známé čtyři artikuly:

1. svoboda  slova,
2. návrat k pravoslaví
   požadavek  přijímání  pod  obojí  (utrakvismus)  -  který nacházíme
   i  u  Wycliffa,  je  míněn  jako  návrat  k  původnímu  křesťanství
   - pravoslaví
3. osvobození státu od církve
   zbavení církve  světské moci (které také  nacházíme u Wycliffa), je
   rovněž zavedením poměrů platných v  pravoslaví. Pod tento bod spadá
   také restituce církví přivlastněného  majetku - opačným směrem, než
   jak si to církev představuje dnes.
4. právní stát
   trestání  všech   zjevných  těžkých  (smrtelných)   hříchů  -  tedy
   požadavek  právního  státu  v  takovém  rozsahu,  v jakém již nikdy
   později nebyl vznesen

Husité  neobvykle  dobře  chápali  společenskou nebezpečnost zločinců.
Jednali  proto  v  duchu  pravého  humanismu.  Nenajdeme u nich žádnou
antropomorfizaci  těžkých  zločinců,  kteří  se  jako  lidé nechovají,
a kteří tedy ani lidmi nejsou. (I  když část textu písně Ktož jsú boží
bojovníci:  bíte,  zabíte,  žádného  neživte!  je  zřejmě  až pozdější
dodatek.) A s těmi, kteří  si nechali druhou stranou podstrčit falešný
humanismus - neodporování zlu, si husité dokázali také poradit.
Husité  také,  na  rozdíl   od  tehdejší  římské  propagandy,  hlásali
rovnoprávnost ženy, právo  na rozvod, či na odchod  od partnera, a, na
rozdíl od svatého Augustina, byli proti prostituci.

Roku  1421 přestoupil  k podobojí  a přijal  čtyři artikuly  i pražský
arcibiskup Konrád  z Vechty (arcibiskupem  byl od roku  1413, + 1431).
Tím v Čechách na 140 let v podstatě přestává existovat římská církev.

Křižácké války proti husitům

Po pražské defenestraci husité vyhlásili brannou hotovost - v podstatě
mobilizaci, a události vzaly rychlý spád. Roku 1419 novoměstští husité
obsadili  Vyšehrad.  Na  pomoc   jim  začaly  proudit  skupiny  husitů
z jižních a  východních Čech. Dobyli  Malou Stranu, nakonec  však bylo
uzavřeno příměří.
Roku 1420  se jihočeští husité  zmocnili Sezimova Ústí.  Jelikož město
mělo nevýhodnou polohu pro obranu, přesunuli se na nedaleký ostroh nad
Lužnicí  -  do  opuštěného  města  Hradiště  -  "Hradiště hory Tábor",
později jen Tábor a Ústí zapálili.
Při přesunu  části husitů z Plzně  do Tábora pak došlo  ke známé bitvě
u Sudoměře,   kde  husité   na  hrázi   vypuštěného  rybníka  porazili
mnohonásobnou    přesilu    jihočeských    kolaborantských   šlechticů
a strakonických johanitů.
Takticky výhodné místo k boji tehdy vybral Jan Žižka z Trocnova (* asi
1360),  který  se  později,  po  řadě  dalších vojenských úspěchů stal
jediným velkým vojevůdcem světových dějin, o kterém je známo, že nebyl
nikdy poražen.
Žižka pocházel z chudého  zemanského rodu. První válečnické zkušenosti
získal v bojích proti Rožmberkům,  další zkušenosti získal v roce 1410
v bitvě u  Grunwaldu, proti řádu  německých křižáků, který  tam utrpěl
zdrcující  porážku. Po  návratu byl  Žižka jedním  z velitelů  pražské
královské posádky.
(Žižkovo jméno je někdy vysvětlováno  jako přezdívka odvozená od jeho,
byť poněkud  spekulativního, židovského původu. I  pokud však pomineme

rekonstrukci Žižkovy podoby podle lebky  - s výrazným zahnutým "orlím"
nosem,  je zajímavé,  jak se  Žižkovy zásady  nápadně podobaly zásadám
pozdějšího Mosadu:  Všechno pokud možno  "vykecat", a sílu  použít jen
v případě, kdy  není možné protivníka  ani na čas  zpacifikovat slovy.
V takovém  případě pak  provést důkladně  promyšlenou likvidační akci,
při které se  však velmi přísně dbá, aby  bylo ohrožení vlastních lidí
co nejmenší.)

Mezitím došlo  roku 1420 k  vyhlášení prvního protičeského  křižáckého
vyhlazovacího  tažení (papežem  Martinem V.,  1417-1431). Říšský  král
Zikmund  vtrhl   do  země  se   stotisícovým  vojskem  a   vyvražďoval
obyvatelstvo.  O tom,  že má  v plánu  vyvraždit všechny  Čechy, tehdy
nikdo nepochyboval.
V bitvě na Vítkově však byl Zikmund k velkému překvapení poražen. Sedm
nebo  osm tisíc  obrněných jezdců  zcela nesmyslně  zaútočilo po úzkém
hřebeni  Vítkova na  dřevěné opevnění,  které za  dané situace stačilo
bránit podle tradice dvacet šest mužů  a tři ženy (než přišly posily).
Tato porážka rozložila celé stotisícové  křižácké vojsko a donutila je
k ústupu.
Roku 1421  byla na zemském sněmu  v Čáslavi z důvodu,  že jde o vraha,
vyloučena  Zikmundova  kandidatura  na  český  trůn.  (Nešlo  však jen
o Zikmundovu  účast  na  křižáckém  vyhlazovacím  tažení.  Zikmund byl
nepřijatelný už proto, že bylo ještě dosud v živé paměti i jeho řádění
jakožto usurpátora a okupanta, když bezprecedenčním způsobem drancoval
a raboval zemi, poté co v roce  1402 zajal Václava IV.) Sněm ustanovil
dvacetičlennou  vládu, složenou  z  8  měšťanů, 7  představitelů nižší
šlechty a 5 pánů.
V tomto roce přišel Žižka při dobývání hradu Rábí o druhé oko. V tomto
roce  ale také  byla  vyhlášena  druhá vyvražďovací  křižácká výprava.
V nastalém nebezpečí  - od podzimu  1421 byla navíc  Zikmundovým zeťem
Albrechtem  Habsburským  okupována  Morava  -  se  Žižka  ujal  velení
a i jako slepý prokázal své vojevůdcovské schopnosti.
Část křižáckých vojsk o síle asi 125.000 vojáků vpadla do Čech u Chebu
a neúspěšně obléhala Žatec. Žatec byl na tehdejší dobu neobvykle mocně
vybaven  dělostřelectvem,  které   působilo  útočníkům  těžké  ztráty.
Nakonec byli křižáci husitskými vojsky vyhnáni ze země.
Roku  1422  pak  byla  během  prvních  lednových dní Zikmundova vojska
poražena   (postupně,  jak   byla  hnána)   u  Kutné   Hory,  u  Habrů
a u Havlíčkova  Brodu. Po získaných zkušenostech  se Zikmund již žádné
další křižácké výpravy sám osobně nezúčastnil.

Největším problémem  husitů však byla jejich  vnitřní nejednotnost. Od
samého  počátku zde  byl konflikt  mezi radikální  stranou a  "stranou
mírného pokroku v mezích zákona", které se dokázaly pouze občas na čas
spojit proti  společnému nepříteli. Tento  konflikt nakonec vyvrcholil
bitvou u Lipan.
Již  roku  1420  došlo  k  vyhnání  a  k následné likvidaci "adamitů".
Pravděpodobně však ani tak nevadilo,  že "nenosili trenýrky", jako to,
že hlásali neodporování zlu, což bylo v době války netolerovatelné.
Pokud jde  o učebnicovou verzi tohoto  "vyvraždění adamitů" (založenou
převážně na  Historia Bohemica Aenease  Piccolominiho), existují totiž
i zprávy, které nasvědčují, že skutečnost nebyla až přesně taková, jak
se obvykle uvádí. Podle nich jednak  nešlo o sektu, která by pěstovala
"pohlavní  komunismus",  ale  naopak  o  sektu  velmi  prudérní, jejíž
členové směli souložit  pouze se svolením jejího vůdce.  Ani údaje, že
"adamité" přepadali okolí asi neodpovídají skutečnosti, neboť odmítali
i obranný boj, šlo  o takové ty jedince, kteří  odmítají vzít zbraň do
ruky. Také o tom, že by za  drsného zimního podnebí, v únoru a březnu,

chodili po táborsku nazí, autor Jan Chalupný, který z táborského kraje
pochází, pochybuje. A  i kdyby oděv někdy odložili,  nebylo by to nic,
co by vzbuzovalo  příliš pozornosti. V době gotiky  se totiž v Čechách
ještě  na nahotu  pohlíželo jako  na  obyčejnou  věc, muži  a ženy  se
například  koupali společně  - a  bez plavek.  Pro ilustraci fanatismu
této "adamitské" sekty si naopak  můžeme uvést zaznamenaný případ, kdy
sťali ženu za sex "bez povolení".
K dalším  vnitřním  bojům  patřilo  zavraždění  pražského  vůdce  Jana
Želivského a jeho  stoupenců, došlo k bitvám Čechů  proti Čechům, jako
například  u Malešova.  Pro neshody  nakonec odešel  i Žižka  z Tábora
a vytvořil  ve východních  Čechách městský  orebský svaz  (podle kopce
Oreb u Hradce Králové).

Dne 11.10.1424, při výpravě na  osvobození okupované Moravy, Jan Žižka
zemřel u Přibyslavi.  (Na tento den - 11. října  - měli Janové svátek.
Po převratu  v roce 1989  bylo Žižkovo jméno  vyškrtnuto z kalendáře.)
Žižkova vojska se  pak nazývala sirotčí - místo  orebité se vžil název
sirotci.  Žižkovým  nástupcem  se  stal  kněz  Prokop Holý (zvaný také
Veliký), který se brzy osvědčil také jako vojevůdce.
Přes  vžité  představy  Žižkova   velikost  nespočívala  v  "několika"
vyhraných  bitvách, v  jeho vojenském  umění, jakkoliv  nemělo obdoby.
Žižka se ostatně vždy snažil boji  ze všech sil vyhnout, svá vojska co
nejvíc  šetřil,  a  do  boje  se  pouštěl  jen  tehdy,  když měl jisté
vítězství s co nejmenšími ztrátami. Žižka se choval co nejohleduplněji
také  k civilnímu  obyvatelstvu -  i  na  území protivníka  - čímž  si
získával jeho  podporu. Šetřil i protivníky  a snažil se je  získat na
svou  stranu.   Boj  a  likvidaci  používal   vždy  až  jako  poslední
prostředek,  jen  když  věděl,  že  jakýkoliv  jiný  způsob  by měl za
následek  větší ztráty.  Právě tím  se liší  Žižka od  všech ostatních
vojevůdců daleko víc, než pouhou  skutečností, že nikdy neprohrál. Jak
u Žižky,  tak ani  později u  husitů tedy  nešlo o  nějakou "válku pro
válku"  či  "boj  pro  boj",   jak  tvrdí  propaganda.  Naopak,  nikdy
v historii  nebyla  síla  používána  tak  šetrně,  tak promyšleně, tak
ekonomicky.
Podobně je  tomu, pokud jde  o údajné ničení  památek husity. Přehlíží
se, že Zikmund jich zničil daleko víc. Tam, kam se Zikmund dostal dřív
než husité, již  pak ani nebylo co ničit.  Husité tedy naopak křižákům
úspěšně  bránili  v  ničení  na  ostatním  českém  území.  A husité se
i v  "ničení"  řídili  ryze  praktickými,  obrannými  potřebami. Pokud
zničili nějaké kláštery, je dobré vědět, že ty v té době sloužily jako
arsenály, dílny na výrobu zbraní protivníka.
Žižkovo  umění  spočívalo  v  desítkách,  stovkách dohod, sjednávaných
s protivníky, kteří se k němu, často naoko, přidávali. Žižka věděl, že
značná část  z nich zradí. Věděl  však, že ne hned,  že po jistou dobu
může  počítat  s  jejich  podporou  nebo  alespoň  s  tím, že se zdrží
otevřeného nepřátelství. Žižka dokázal  s tím vším kalkulovat, dokázal
se orientovat v této  nepředstavitelně nepřehledné spleti nespočetných
pochybných smluv  s nespolehlivými osobami.  Dokázal pracovat s  tímto
"materiálem".
Jinými  slovy, Žižka  byl géniem  typu šachového  velmistra, který  je
schopen hrát najednou několik desítek  partií "naslepo". Proto jej ani
oslepnutí   nevyřadilo   z   činnosti.   Jeho   neuvěřitelný  intelekt
a představivost tím nebyly narušeny.
Žižkovy  vojenské  úspěchy  jsou  jen  logickým  důsledkem toho, že se
vojenstvím zabýval génius,  jehož IQ se blížilo 210,  a ne nějaký, jak
by se později řeklo, "zelený mozek", nebo ještě hůře phall grün.
Dnes je  na Žižku a na  husity jedněmi kydán hnůj,  jiní však označují
Žižku  za  největšího  mírového  činitele  své  doby  a  husitství  za
nejkulturnější živel tehdejší Evropy.

Roku 1426 v bitvě u Ústí nad Labem porazili husité pod vedením Prokopa
Holého další  křižáckou výpravu. I když  se o této výpravě  mluví jako
o třetí  křižácké, nešlo  o oficiální  křižáckou výpravu,  ale o  vpád
Němců  pod  velením  Kateřiny,  manželky  saského  kurfiřta  Fridricha
Bojovného. Před touto bitvou husité nabízeli dohodu o šetření zajatců.
Nabídka  byla  odmítnuta,  a  z  bitvy  se  stala nejkrvavější porážka
zahraničních intervenčních vojsk. I když  údaje, že Němců padlo 15.000
a Čechů  jenom 30,  se zdají  být nadsazené.  Útok obrněné jízdy proti
vozové  hradbě byl  odražen, a  pak už  byli Němci  jenom hnáni. Místo
bitvy se dosud jmenuje "Na běhání", podle toho jak běželi.
Oficiální  třetí  křižácká  výprava  se  měla  uskutečnit v roce 1422.
Skončila bez  skutečné srážky, neboť nedošla  ani ke Karlštejnu, který
měla vysvobodit z obležení pražanů.
Roku 1427 u Tachova husité pod  velením Prokopa Holého zahnali na útěk
čtvrtou křižáckou  výpravu. Křižácké vojsko se  odhaduje na 80-100.000
vojáků  a  křižáci  si  opatřili,  podobně  jako  husité, bojové vozy.
Poněkud nevýhodou pro ně bylo, že s vozy neuměli zacházet. V době, kdy
se křižáci dali  na útěk, byla husitská vojska  ještě nejméně tři míle
daleko.
Roku  1431  pak  byla  u  Domažlic  zahnána  na  útěk  pátá,  poslední
a největší  křižácká  výprava  tohoto  období.  Zprávy  odhadují počet
křižáků na 40.000 jezdců a 90.000 pěších, podobně jako husité s velkým
počtem  palných  zbraní,  zejména  děl,  a  po  husitském  vzoru  opět
s množstvím  vozů. Křižácké  vojsko se  dalo na  panický útěk, jakmile
křižáci  zaslechli  válečný  zpěv  husitů,  kterých  bylo  asi 40.000.
Výsledek  výpravy  byl  ten,  že  husité  ukořistili  více než 300 děl
a 2.000  vozů.  Papežský  legát  Cesarini  uprchl  v  přestrojení - na
bojišti nechal své  šaty, nebo, jak říká Karel  Havlíček Borovský, své
spodky.

Všechny tyto křižácké výpravy byly vedeny čistě vyvražďovacím způsobem
- snahou vyvraždit  co nejvíc českého  obyvatelstva bez ohledu  na to,
jestli  jde  o  husity  nebo  přívržence  římské  církve. Při poslední
výpravě tak tedy křižáci  paradoxně vyvražďovali převážně obyvatelstvo
plzeňského  landfrídu,  který  už  byl  léta  v  otevřeném  boji proti
husitům.
Připomíná  to  jednak  křižácké  války  proti  albigenským - ono známé
prohlášení  papežského   legáta,  ať  povraždí   všechny  bez  rozdílu
- a  rovněž podobné  postupy a  podobná prohlášení  za současné  třetí
světové křižácké války proti Jugoslávii.
Samozřejmě,  že po  celou dobu  naopak probíhala  zuřivá protihusitská
propaganda sestávající z výmyslů o  tom, jak husité pijí lidskou krev,
dělají masové hroby a tak dále. Rozdíl byl pouze ten, že jelikož ještě
neexistovaly sdělovací prostředky, propaganda  byla vedena z kazatelen
kostelů římské církve.
Propaganda   byla   účinná   a   církvi   se  podařilo  západoevropské
obyvatelstvo  úspěšně  zmanipulovat.   K  účinnosti  propagandy  jistě
přispěla   i   skutečnost,   že   západní   Evropa   neměla   kontakty
s pravoslavnými oblastmi. Výjimkou byly  Benátky, kterým i husité roku
1420  nabídli  spojenectví  proti  společnému  nepříteli - Zikmundovi.
Benátčané  však  tehdy  podcenili  sílu  husitů  a  spojenectví s nimi
z "praktických" důvodů odmítli.
Jestli  se   církev  obtěžovala  zmanipulovat   Janu  z  Arku   (pannu
Orleánskou)  k napsání  výhrůžek husitům,  nebo jestli  neztráceli čas
a dopis zfalšovali, je dosud předmětem sporů.

Od  roku 1427  se husité  nebránili jen  pasívně, ale naopak podnikali
smělé  zahraniční výpravy,  známé "spanilé  jízdy", které  husité sami
nazývali rejsy.

Důvodem bylo embargo, hospodářská  blokáda, kterou podněcovala církev.
Husité  si tímto  způsobem opatřovali  zásoby, sůl  a koření - jakožto
konzervační látky,  železo, olovo, střelný prach.  (V Rakousku si také
brali víno.)  Zároveň cestou šířili  své myšlenky a  svou pravoslavnou
víru.
Tyto jízdy jsou dosud předmětem pomluv proti husitům, řečí o husitském
plenění a rabování. Vzhledem k tomu, že husité tyto jízdy podnikali do
zemí,  které  proti  nim  byly  ve  válečném  stavu,  počínali  si  až
neskutečně ohleduplně.

Touto  svou  ohleduplností  nakonec  husité,  přes veškerou propagandu
římské církve, získávali v okolních  zemích sympatie. V Německu začala
některá města navazovat  s husity styky a po  jejich příkladu vyháněli
arcibiskupy a biskupy. Začali  povstávat i sedláci. Zorganizovat další
křižáckou  výpravu  proto  již  nebylo   za  dané  situace  možné.  Na
basilejském   koncilu,   který   probíhal   od   roku   1431,  nakonec
představitelé Říma dospěli k názoru, že budou muset s husity jednat.
Roku  1433  se  proto  do  Basileje  dostavila  česká  delegace vedená
Prokopem Holým. Když se však Češi z Basileje vraceli, odjížděli s nimi
do  Prahy také  vybraní  "diplomaté"  koncilu. Tito  "poslové", vedení
Janem Palomarem, v Praze v letech 1433-1434 pobývali dvakrát. Podařilo
se  jim  úspěšně  navázat  styky  a  Palomare  pak  přivezl  peníze na
podplacení české šlechty.

Husité nakonec  nebyli poraženi cizími vojsky,  dokonce není třeba ani
zdůrazňovat, že u Lipan šlo o bitvu Čechů proti Čechům. Tento konflikt
by  se  za  běžných  okolností,  jako  již  mnohokrát předtím, nakonec
urovnal.
Porážka husitů byla možná pouze v důsledku předcházejících let neúrody
(roku 1432 nepršelo  od dubna do poloviny července)  a jejím následkem
vzniklého  hladomoru.  Za  situace,  kdy  v  důsledku  hladomoru  ceny
základních  potravin stouply  na desetinásobek,  nebylo nadále  únosné
vydržovat  velké stálé  vojsko. Nešlo  jen o  ceny -  potraviny prostě
nebylo  kde  brát,  bez  ohrožení  životů  hladovějícího obyvatelstva.
Špatně živená vojska  neuspěla ani při pokusu opatřit  si potraviny za
hranicemi.
Dané  situace využili  agenti  basilejského  koncilu, kteří  roku 1434
podplacením umožnili zásobování Plzně  obležené husity. Tím zde vázali
husitská  vojska,   čehož  podplacená  kolaborantská   šlechta  vedená
Menhartem  z Hradce  využila k  dobytí Nového  Města pražského. Husité
ihned zanechali obléhání Plzně a přitáhli ku Praze. Na její osvobození
však neměli dost  sil a tak ustoupili směrem k  Českému Brodu. Tam pak
došlo u Lipan k bitvě, ve  které byla husitská vojska poražena armádou
složenou  z českých  vojáků, najmutých  za peníze  církevního koncilu.
V bitvě padl i Prokop Holý.

Paradoxně, právě pár  dní před bitvou u Lipan,  na basilejském koncilu
preláti opět zle  vyběhli se Zikmundem, který si  ve svém velikášství,
tentokrát  jako novopečený  císař (od  1433) opět  myslel, že  to bude
zrovna  on, kdo  se postará  o nápravu  římské církve,  že když  s ním
"vyběhli" na kostnickém koncilu, že tentokrát uspěje.
Možná právě  v důsledku tohoto  "vyběhnutí" pak roku  1436 při podpisu
jihlavských kompaktát  Zikmund ochotně souhlasil  s tím, že  v Českých
zemích  nebudou žádné  "restituce církevního  majetku". Majetek, který
byl  za husitských  válek církvi  zabaven -  a to  byl téměř  všechen,
zůstal  těm, kdo  jej právě  měli.  Zikmund  mimo to  i přijal  zbytky
husitských vojsk  do svých služeb  - do války  proti Turkům, tradičním
spojencům Říma.

Nástup Jiřího Poděbradského

Jihlavská kompaktáta,  která Zikmund před  svou korunovací na  českého
krále roku 1436 podepsal, byla  jen velmi slabým odvarem čtyř artikul.
- Například požadavek  právního státu v nich  neprošel. (V tom pojetí,
v jakém  jej chápali  husité, nikoli  ve dnešním  pojetí, které  je ve
skutečnosti ne  právním, ale právnickým státem.)  Proto byla v Čechách
nazývána komprdáta.
Zikmund postupoval  velmi krutě proti  těm, kteří jej  nedokázali brát
vážně, a tak  rozhodně nebyl oblíben. - Připomeňme  si povraždění Jana
Roháče z Dubé a jeho více než padesáti spolubojovníků, kteří se v roce
1437 jako poslední  bránili Zikmundovi na Roháčově hradě  Sión u Kutné
Hory.
Následující  Zikmundova  cesta,  téhož  roku,  z  Prahy do Uher, která
skončila jeho smrtí ve Znojmě, proto bývá považována za útěk.

I když se údajně Zikmund také na poslední chvíli snažil překazit plány
své  ženy  a  zajistit  nástupnictví  na  českém trůně Albrechtovi II.
Habsburskému.
Česká královna  Barbora Celjská (podle Celje  ve Slovinsku) Albrechta,
manžela své dcery, bytostně nesnášela.  Navázala proto styky s českými
kališnickými vůdci (hlavně s Hynkem Ptáčkem z Pirkštejna) a snažila se
prosadit kandidaturu nezletilého  polského krále Vladislava Varnenčíka
(* 1424, + 1444 v bitvě u Varny) z rodu Jagellonců.
V této záležitosti  Barbora neuspěla, protože Zikmund  ji nechal ještě
před svou  smrtí ve Znojmě  zatknout, odvézt do  Uher a uvěznit.
Roku  1438 byl  Albrecht prohlášen  v Praze,  okupované masovým vrahem
Menhartem z Hradce, za krále.
Tento druhý  pokus Habsburků dostat  se na český  trůn však byl  ještě
chabější než  v případě Rudolfa, syna  Albrechta I., o sto  třicet dva
let dříve. Považovat  Albrechta za českého krále je  totiž vůbec velmi
sporné.  Kromě pár  kolaborantů v  okupované Praze  jej v  podstatě za
krále nikdo  neuznal a tak se  vlády fakticky nikdy neujal.  Husité se
nyní proti němu snažili prosadit Vladislavova bratra, také nezletilého
polského prince Kazimíra  (* 1427, + 1492). Mezi  oběma stranami došlo
k vojenským konfliktům.  Hned následujícího roku se  Albrecht v Uhrách
nakazil úplavicí, kterou nepřežil.

V letech  1439-1453 (1448)  byla v  Čechách "doba  mezivládí". Od roku
1440  byla země  spravována prostřednictvím  landfrídů, tj.  krajských
politických svazků  pánů, rytířů a měst.  Ve východních Čechách vznikl
spolek   čtyř  kališnických   landfrídů  pod   vedením  Hynka   Ptáčka
z Pirkštejna. (V  podstatě šlo o  obnovu dřívějšího Žižkova  orebského
svazu.)
Roku  1441  se  česká  královna  Barbora  Celjská  v  doprovodu Jiřího
z Poděbrad vrátila do Čech.
Když roku 1444 Hynek Ptáček zemřel, byl Jiří z Poděbrad zvolen vrchním
hejtmanem východočeského spolku.
Na  počátku roku  1445 si  Barbora vybrala  Jiřího jako svého ochránce
a správce svého  majetku. Barbora Jiřího  podporovala až do  své smrti
v roce 1451.
O vztahu  Barbory  a  Jiřího  toho  moc  nevíme. Aeneas Piccolomini ji
popisuje  jako  Messalinu  a  tvrdí,  že  si  v  roce 1437 chtěla vzít
polského Vladislava. Tomu bylo tehdy třináct,  a těžko by proto pro ni
byl přitažlivý. Jiří, kterému bylo v  době, kdy ji doprovázel do Čech,
přes dvacet, pro ni přitažlivý být mohl.
Nevíme toho moc ani o Jiříkovi. Jiří sám byl asi nemanželským dítětem,
jeho  žena  Johana  bývá  někdy  považována  za  velmi svobodomyslnou,
a jejich syn  Hynek dokonce poprvé  překládal Boccacciův Dekameron  do
češtiny. Bylo by to tedy "v rodině."

Roku  1448 se  Jiřímu z  Poděbrad podařilo  nečekaným nočním  přepadem
osvobodit okupovanou Prahu a prohlásil se správcem země. Roku 1451 jej
jako zemského správce uznal i říšský král Fridrich III. Habsburský.
Roku  1453  byl  na  českého  krále  korunován  třináctiletý  Ladislav
Pohrobek,  syn  Albrechta,  čímž  se   však  nic  neměnilo  na  Jiřího
správcovství.  Poté, co  Ladislav náhle  zemřel na  leukémii, byl roku
1458 Jiří zvolen českým králem. Brzy  se stal panovníkem pro vkus Říma
nebezpečně silným.

V čem spočívala Jiřího síla?
V Čechách  se po  patnácti  letech  husitských válek  podařilo poměrně
rychle obnovit hospodářství. Tajemství úspěchu  spočívalo v tom, že za
husitských dob  došlo k zabavení církví  přivlastněného majetku, který
se  již církvi  nevracel -  došlo tedy  k návratu  asi třetiny země do
ekonomiky.  K něčemu  podobnému v  okolních zemích  nedošlo, a  tak se
v nich podobný  hospodářský zázrak nekonal  a nemohly se  s Čechami po
ekonomické stránce srovnávat.
Obnovit ekonomiku se podařilo dokonce i přes nedostatek stříbra, které
bývalo  základem moci  dřívějších "příliš  silných" českých panovníků.
V letech 1420-1421  totiž Zikmund vyraboval doly  v Kutné Hoře takovým
způsobem,  že se  již těžbu  nikdy nepodařilo  v plném rozsahu obnovit
(těžbu  se podařilo  obnovit jen  částečně až  na samém sklonku Jiřího
vlády).  Tehdejší poměry  vystihuje rčení:  "Za krále  Holce bývala za
groš  ovce."  (čímž  je  myšlen  Ladislav).  -  Stříbra bylo málo, ale
zemědělské plochy pro chov ovcí o polovinu víc.
Jiřího  paradoxně po  většinu doby  podporovali i  ti šlechtici, kteří
byli jinak oddáni římské církvi, protože jim skýtal záruku, že za jeho
vlády nebudou žádné "restituce církevního  majetku", který si i oni za
husitských dob ochotně rozebrali.
Sám  Jiří  skupoval  majetky,  až  se  stal  největším feudálním pánem
v zemi, což také upevnilo jeho pozici.
Se  silným  panovníkem  se  zpravidla  snaží  dobře  vycházet i okolní
vládci,  a připočteme-li  jeho obratnost  v diplomacii,  není divu, že
jeden čas pomýšlel i na říšskou korunu.
Další  Jiřího síla  vyplývala ze  skutečnosti, že  Češi získali  během
protičeských křižáckých válek pověst  velmi dobrých válečníků. Podobně
jako později  Srbové - a  také proto bylo  třeba je podobným  způsobem
zničit.

Křižácké války proti Jiřímu z Poděbrad

Aby  si   vynutil  korunovaci,  musel  se   Jiří  tajně  zavázat  Římu
k poslušnosti. Těžko  tento slib, jehož formulace  byla navíc nejasná,
bral vážně, neboť dobře věděl, s kým  má co do činění. - Již roku 1448
se papežský  vyslanec Jan Carvajal pokusil  ukrást originál kompaktát,
který  si "půjčil  k nahlédnutí".  Přišlo se  na to  a musel  prchnout
z Prahy.
Roku  1462 prohlásil  papež Pyj  II. (1458-1464,  známý více  pod svým
původním jménem  Aeneas Piccolomini) kompaktáta  za zrušená. Žádal  po
Jiřím  aby kompaktáta  veřejně odvolal,  aby Jiří  převedl majetek  na
církev a aby nastolil diktaturu římské církve.
Jiří na tento útok Říma zareagoval vypracováním pozoruhodného projektu
mírové  unie  (1462-1464),  který  je  i  dnes označován jako "produkt
renesančního myšlení".

Plán  byl zprvu  podporován  Polskem,  Maďarskem, Francií  a Benátkami
- tedy vesměs  zeměmi, jejichž vlády  si dnes, jak  je vidět z  jejich
členství v NATO, představují mír zcela jinak.

Konečná  jednání však  spadla do   doby několik  týdnů po  smrti dcery
Jiřího   z  Poděbrad   -  ženy   uherského  krále   Matyáše  Hunyadiho
(1458-1490),  Kateřiny.  Matyáš  pak  byl  již  zcela  ovládán římskou
církví.  (Smrt  Kateřiny  je  každopádně  velice  podezřelá.  Kateřina
zemřela při  porodu. Přivádět třináctileté dívky  do jiného stavu však
nebylo ani  tehdy zvykem. Těhotenství bylo  pravděpodobně zvoleno jako
vražedný nástroj. Pokud byla Kateřina natolik silná, že porod přežila,
byla  nejspíš  zavražděna,  a  její  smrt  pak  byla vzhledem k jejímu
nízkému věku vydávána za přirozenou.)
Roku  1464  vyrazilo  z  Prahy  v  záležitosti Jiříkova mírového plánu
poselstvo  k  francouzskému  králi  Ludvíkovi  XI.,  vedené Albrechtem
(Albertem) Kostkou z Postupic.
(Deník této výpravy  se v 19. století ztratil.  Byl sice předtím ještě
publikován, kvůli rakouské cenzuře však ne v plném znění.)
Proti  Ludvíkovi  XI.  se  ovšem  postavila  římská církev. Za vzniklé
situace  bylo  pro  něj  těžké   svolat  sněm,  který  by  uvedl  plán
v platnost.  Francouzský král  se tedy  alespoň zmohl  na to,  že řekl
biskupům:  "ať se  vám to  líbí nebo  ne", a  uzavřel s  Jiřím smlouvu
o přátelství.
Papež hned na to prohlásil Jiřího  za válečného zločince a povolal jej
k papežskému soudu, tehdy ještě ne do Haagu, ale do Říma.
(Paradoxní  je,  že  Jiřího  návrhy   byly  později  dávány  právě  do
spojitosti s první mírovou konferencí v  Haagu v roce 1899. Jak známo,
Haag se  dnes dostal na  zcela opačnou stranu  a tamní soud  válečných
zločinců  například odsoudil  Slobodana Miloševiče  ze zcela  stejných
důvodů a zcela stejným způsobem jako  kdysi papež krále Jiřího - jenom
za  to,  že  nechtěl  poslouchat.  Podobně  scestné je spojovat Jiřího
návrhy na  mírovou organizaci s  dnešním OSN, které  se otevřeně stalo
teroristickou organizací, a která má také zcela opačné cíle.)
Jiří papeže, mezitím již mrtvého, přirozeně ignoroval.
Papež  Pavel   II.  (1464-1471),  známý   jako  sadistický  homosexuál
(nejraději  se  díval,  jak  jsou  nazí  muži  mučeni), který používal
líčidla,  a kterého  jeho  předchůdce  oslovoval "boží  Marie", Jiřího
o dva roky  později odsoudil v  nepřítomnosti, prohlásil jej  za "syna
zatracení" a "zbavil královského titulu".
Na Jiřího papežovo vykřikování na  dálku, že ho zbavuje všeho majetku,
příliš  nezapůsobilo, odvolal  ke všeobecnému  koncilu a  vládl až  do
smrti. Odvolat se  ke koncilu byl od něj  krásný výsměch, neboť Aeneas
Piccolomini,  ještě  než  se   stal  papežem,  byl  velkým  stoupencem
konciliárního  hnutí.  Za  dané  situace  bylo  jasné, že žádný koncil
v dohledné době svolán  nebude - a také v  nejbližších padesáti letech
svolán  nebyl.
Pokud  jde  o  Aenease  Piccolominiho,  který  stále  ještě bývá někdy
vydáván  také  za  "odborníka  na  českou  otázku",  pro  svou  snůšku
dezinformací, kterou o Čechách a  o husitech napsal, připomeňme si, že
byl  v Čechách  jen jednou,  v roce  1451, tedy  dlouho po událostech,
které popisuje,  nebyl ani v  Praze ale jenom  v Benešově, a  navíc se
s nikým raději  ani moc nebavil, z  obavy před morem, který  v té době
v Čechách řádil.

Papežovi  však  tehdy  ani  tak   nevadilo,  že  Jiří  nechtěl  zrušit
kompaktáta a  tedy přijímání podobojí.  O to, "jestli  si Češi oplatku
zapijí nebo nezapijí", v první řadě nešlo.
Hlavní  nebezpečí spočívalo  v tom,   že Jiří  z Poděbrad  byl natolik
silným  panovníkem -  politicky, ekonomicky  i vojensky,  že měl papež
strach,  že by  Jiří mohl   porazit Turky  a obnovit  Byzantskou říši,
kterou  se Vatikánu  ve spolupráci  s Turky  konečně podařilo před pár
lety - roku 1453 zničit.
Jiřího   dokument   (ohledně   mírové   unie)   kritizuje   "nejednotu
křesťanských  zemí",  která  umožňovala  islámu  získávat další území.

Nejednotu, která byla úmyslně vytvářena Vatikánem, který byl s muslimy
dohodnut. Vždyť přes  sto let byl uměle udržován  konflikt mezi Anglií
a Francií -  "stoletá válka" (1337-1453),  aby evropské státy  nemohly
spojit  své síly  proti Turkům.   ...A teď  tady najednou  nějaký Jiří
mluvil o spojenectví!
Jiřího  plán  dokonce  výslovně  stanoví  jako  povinnost obranu proti
pronikání islámu do Evropy.

Vatikán najal  vraha, který měl  Jiřího za dva  tisíce dukátů otrávit.
Byl však dopaden a rozčtvrcen.
(I  když  najímání  vrahů  bylo  i  ve  středověku natolik obvyklé, že
z takových   případů  nelze   vyvozovat  nějaké   dalekosáhlé  závěry.
Připomeňme  si pokus  o zavraždění  Karla IV.,  dvojí pokus o otrávení
Václava IV.,  který tím pak  vysvětloval svoji "žízeň",  alkoholismus,
nebo  najmutí  vraha  na  Jana  Žižku.  Případů  je  tolik, že bych si
netroufl  tvrdit, že  Vatikán na  někoho, kdo  jej neposlouchal, vraha
nenajal.)
Jiří rozpoutal rozsáhlou diplomatickou kampaň  (patřila k ní i okružní
cesta Lva z Rožmitálu, bratra  Jiřího ženy Johany, po západoevropských
panovnických dvorech  - včetně portugalského, v  letech 1465-1467), ve
které se  mu podařilo evropské veřejné  mínění víceméně přesvědčit, že
v konfliktu  Jiřího s  papežem jde  o zasahování  církve do svrchované
moci státu.
Tehdy  totiž ještě  panovalo jakési  právní povědomí.  - Vždyť ve svém
mírovém projektu  chtěl Jiří dokonce prosadit  přirozené právo, což je
dnes něco již zcela nemyslitelného.
Roku 1465 vznikla v Čechách na popud papeže teroristická skupina zvaná
"zelenohorská  jednota", v  čele se  Zdeňkem ze  Šternberka. Byla však
příliš slabá na to, aby mohla Jiřího ohrozit.
Roku 1466 papež  Jiřího proklel "i s rodinou",  prohlásil jej, jak již
bylo  řečeno, za  "zbaveného  trůnu"  a chystal  protičeskou křižáckou
výpravu. Podle  dochovaných účtů generální  pokladny křižáckých tažení
vynakládala  papežská  kurie  na  zahájení  protičeské  křižácké války
značné částky již od roku 1465.
Roku 1467  zelenohorští teroristé s  podporou papeže rozpoutali  proti
Jiřímu  vnitřní  válku.  Jiří  však  útočníky  porazil a "zelenohorská
jednota" prosila o příměří.
V roce 1468 pak uherský král  Matyáš Hunyadi, na základě tajného slibu
papeži z roku 1465, zahájil protičeské křižácké tažení.
- Připomeňme  si, že  Matyáš, který  byl předtím  Ladislavem Pohrobkem
zajat a uvězněn, se dostal z  vězení na uherský trůn jenom díky Jiřímu
z Poděbrad.
Roku  1469  byl  Matyáš  vojskem  Jiřího  z  Poděbrad  obklíčen, zajat
a propuštěn,  když dal  osobně Jiřímu  slib, že  zanechá nepřátelství.
Matyáš  slib  nedodržel,  dokonce  se  krátce  na  to prohlásil českým
králem. Jiří vzkázal Matyášovi, že pokud chce pořád bojovat, nemusí do
toho  zatahovat  jiné,  a  mohou  místo  toho uspořádat osobní souboj.
K tomu však nedošlo.
V roce 1470 přešel Jiří do protiútoku, pronikl na Slovensko a pomýšlel
dokonce na tažení  do Uher. Matyáš sice mezitím opět  vpadl do Čech až
ke  Kutné Hoře,  byl však  vyhnán vojskem,  kterému velela Jiřího žena
Johana.
Za  dané,  pro  Vatikán  nepříznivé  situace,  byl  i  papež  nakloněn
k jednání o smíru, když v tom Jiří roku 1471 zemřel.

Smrtí  Jiřího z  Poděbrad  však  samozřejmě protičeská  křižácká válka
neskončila.
V těžké válečné  době uzavřel Jiří  z Poděbrad smlouvu  o nástupnictví
s polským králem Kazimírem IV. Po smrti Jiřího byl proto českým králem
zvolen Kazimírův  patnáctiletý syn Vladislav  Jagellonský (1471-1516),

který převzal zemi i s tímto válečným břemenem. (Pro jeho přijatelnost
na mezinárodním poli hrála i skutečnost, že byl vnukem v Čechách nikdy
neuznaného Albrechta Habsburského.) Vladislav převzal zemi za situace,
kdy  byla   značná  část  českých  území   okupována  Matyášem,  který
v protičeské křižácké válce nadále pokračoval. Válka tedy trvala, a až
teprve  v  letech  1478-1479  se  Vladislav  s  Matyášem  dohodli,  že
přestanou válčit, Matyáš vyklidí okupované části Čech, ale bude nadále
okupovat Moravu, Horní a Dolní Lužici a Slezsko. Matyáš pak sice chtěl
ještě před svou smrtí v roce 1490  znovu na Čechy zaútočit, ale již to
nestihl.

Jiří  z  Poděbrad  je  často  nazýván  "husitský  král".  Původem  byl
utrakvistický šlechtic, nepocházel z žádné královské dynastie.
Pokud Jiří  vystupoval proti Jednotě  bratrské, nemyslím si,  že by to
bylo proto, že by se držel  předkorunovačního slibu papeži, že na svém
území nebude trpět "kacíře". Důvod  byl spíše ten, že Jednota bratrská
trpěla  úchylkou   hlásání  neodporování  násilí.   Za  dané  situace,
v bezprostředním ohrožení další křižáckou  válkou, prostě nemohl směry
hlásající neodporování násilí trpět.
Na druhou stranu byl sám Jiří tímto falešným humanismem, který Jednota
hlásala, ovlivněn,  patrně prostřednictvím svého  šaška Palečka, který
byl  jejím  členem.  Skutečnost,  že  Jiří  nezlikvidoval zelenohorské
teroristy, ani zajatého  Matyáše - vraha své dcery  - a jeho obklíčené
vojsko,   navíc   není   možné   vysvětlovat   jako   nějakou  mírnost
a odpouštění. Šlo nepochybně o těžké politické chyby.
Jiří  pozvedl  České  země  do  centra  evropského  dění.  Pozvedl  je
i ekonomicky,  třebaže křižácká  válka Matyáše  Hunyadiho proti Českým
zemím, vedená  od roku 1468, samozřejmě  znamenala konec hospodářského
rozvoje.
Připomeňme si však,  že válka byla vyčerpávající i  pro druhou stranu,
a těžko  by  si  mohl  Matyáš  dovolit  takovou  válku  vést - s Turky
v zádech,   kdyby  neexistovala   nějaká  tajná   dohoda  mezi   Turky
a Vatikánem.

Pokud jde  o Jiřího mírový  plán, pomineme-li jeho  scestné srovnávání
s Haagem a OSN, můžeme říci, že třicet let před objevením Ameriky tady
byl plán, který  by se dal i později použít  k obraně před agresivitou
USA!
Možná  nepřeženeme, když  řekneme, že  Jiří z  Poděbrad byl,  přes své
výstřelky  s  falešným   humanismem,  posledním  skutečně  renesančním
vládcem.

Současníkem Jiřího  z Poděbrad byl  legendární rumunský kníže,  "hrabě
Drakula" - Vlad Tepes (* 1431, + 1476).
Jestliže  měl Vatikán  ohledně Jiřího   z Poděbrad  obavu, že  by mohl
porazit  Turky  a  obnovit  Byzantskou  říši,  Drakula  tyto  spojence
Vatikánu  -  Turky  přímo  narážel  na  kůl.  Nehledě  na  to,  že byl
v konfliktu  také s  dalším vatikánským  oblíbencem -  uherským králem
Matyášem.
Ať se na mě příznivci upírů  nezlobí, ale v těchto souvislostech se mi
zdá, že  pověsti o Drakulově upírství  mají, v případě, že  si všechno
nevymyslel  až v  19. století  Bran Stoker,  autor knihy  o Drakulovi,
stejný původ  jako skoro stejné  pověsti, šířené o  Jiřím Poděbradském
- že původně pravděpodobně nešlo o  nic jiného, než o pomluvy vyráběné
Vatikánem.
Jiří Poděbradský a hrabě Drakula toho měli společného dokonce víc, než
si dnes  myslíme. V Rumunsku,  které přejalo křesťanství  - pravoslaví
z Bulharska, totiž vyšší  vrstvy mluvily a psaly slovansky.  Až do 19.
století  se v  Rumunsku psalo  kyrilicí, teprve  potom byla  nahrazena

latinkou.  Rumunské  obyvatelstvo  bylo  tehdy  i  se  Slovany  značně
promíšené.

Vznik renesance a protirenesance

Jak už jsem ukazoval v předchozích kapitolách na příkladech karolínské
renesance, ottonské renesance, na zabránění filipínské renesanci, a na
neuskutečněné  (nebo  jen  v  náznaku  uskutečněné)  druhé  karolínské
renesanci, renesance není znovuzrozením starověkého Říma, jak se často
tvrdí,   ale   znovuzrozením   Byzance,   přesněji   řečeno  byzantské
vzdělanosti.
Pokud  jde   o  renesanční  vzdělanost   -  humanismus,  je   to  dost
jednoznačné.  Jak  již  jsem  se  zmiňoval,  téměř  veškerá vzdělanost
proudila  do  Evropy  z  Byzantské  říše.  Díla  řeckých  a latinských
předkřesťanských filosofů se k nám  nedostala přes Řím, ale právě přes
Byzanc.
Vzdělanost  proudila do  Evropy zprvu  přes byzantská  území v  Itálii
- například Ravennu,  po jejich dobytí  pak prostřednictvím židovských
učenců z území okupovaných araby  (jejichž vládci, i když většinou asi
jen z  prestižních důvodů, vzdělanost  podporovali) - ze  Sicílie a ze
Španělska.   (Například  alchymické   spisy  byly   židovskými  učenci
v Byzanci  v sedmém  století přeloženy   do arabštiny,  a pak  byly ve
dvanáctém století překládány z arabštiny  do latiny.) Když byla dobyta
i tato  území, zbývala  již jen  některá italská  města, která  nadále
udržovala s Byzancí styky.
Renesance se proto  rozbíhá naplno až po roce  1453, po pádu Byzantské
říše, kdy byzantští učenci museli prchnout do Evropy.
Pokud  jde  o  renesanční  architekturu,  ta  vznikla  s  dost  velkým
zpožděním za  humanismem, a paradoxně  se rozšířila právě  v době, kdy
byl  již  humanismus  potlačován.  Přesto  první generace renesančních
architektů čerpala  ze starokřesťanské -  tedy opět Byzancí  ovlivněné
architektury.  Teprve  další  generace  se  začala inspirovat stavbami
starého Říma. Architektura byla v Římě také v podstatě tím jediným, co
přetrvalo  nesčetné germánské  a jiné  vpády. Z  "nehmotné" kultury se
v Římě nezachovalo v podstatě  nic. Opožděný nástup renesance, jakožto
stavebního  slohu, možná  můžeme vysvětlit  tím, že  humanistům gotika
vyhovovala, jako dostatečně pohanská.
(Gotika, která vznikla ve 12.  století ve Francii, souběžně se šířením
"kacířských"  náboženských  hnutí  -  zřejmě  v  reakci  na  mocenskou
politiku římské církve  - jako jediný stavební sloh  nečerpá z antiky.
Gotika totiž s největší pravděpodobností čerpá z evropského pohanství.
Pravděpodobně  jde o  vyjádření pohanské  zbožnosti. Vertikální linie,
směr  nahoru,  připomínají  stromy  -  pohanské  háje, a lomený oblouk
připomíná korunu stromu. (Ostatně v pozdní gotice žebra i podobu větví
přebírají.)
Zřejmě proto byla gotika vždy tak přitažlivá, proto se k ní i pozdější
evropské  stavební slohy  mnohokrát vracely.  A proto  zřejmě také  do
Itálie, která byla pod nejsilnějším  vlivem římské církve, zasáhla jen
okrajově.)

Po vypuknutí renesance v plné síle  - po roce 1453 si církev uvědomila
nebezpečí a hned se pustila do útoku.
Nebezpečí si zřejmě uvědomili také  Židé, neboť se uvádí, že monogamii
začali aškenázští Židé - ačkoli se na ní dohodli již roku 1000, dohoda
však zřejmě vyzněla  do vytracena - dodržovat také  až kolem roku 1450
(sefardští Židé nepřijali monogamii  nikdy). S nástupem protirenesance
se také skutečně pro Židy mnohé změnilo. Až do renesance byla židovská
města  otevřenými  čtvrtěmi.  V  době  renesance  byli Židé v podstatě
renesančními  lidmi   -  ghetta  proto  vznikají   právě  až  v  rámci

protirenesance. První  uzavřené ghetto vzniklo roku  1516 v Benátkách,
během padesáti let již byla  ghetta po celé Evropě. Nejznámější ghetto
bylo římské, založené přímo papežem roku 1556.
Sefardští  Židé  dopadli  ještě  hůř.  Roku  1492  -  v roce, kdy byla
objevena Amerika, byli vyhnáni ze Španělska. ...Tím bylo také dáno, že
s obyvatelstvem nově  objevených zemí se nebude  obchodovat, ale že se
bude vyvražďovat.
(Již předtím, roku 1480, byl  ve Španělsku vymyšlen termín limpieza de
sangre, "čistota  krve", čímž je myšlena  krev "bez židovské příměsi",
který později převzali nacisté jako čistotu rasy.)

I když můžeme  v podstatě říci renesance  = reformace, přesto považuji
za  správnější mluvit  o protirenesanci  a ne  o protireformaci, neboť
cílem nebyl  jenom boj proti reformním  snahám, ale proti renesančnímu
myšlení vůbec.
Prvním papežem, který se neúprosně  postavil proti právě se vzmáhající
renesanci, byl  Pyj II., původním jménem  Aeneas Piccolomini, který je
dosud  někdy  považován  za  humanistu.  Je  to dost absurdní, protože
přinejmenším  poté,  co  se  stal  papežem,  se  stal  také  největším
antihumanistou  a nepřítelem  renesance vůbec.  Připomeňme si,  jak se
postavil proti renesančnímu Jiřímu z Poděbrad.
Byl  to  právě  Aeneas,  který   hned  jak  se  stal  papežem,  odmítl
podřízenost  papeže  koncilu,  kterou  zprvu  hlásal,  a  naopak  opět
prosazoval    papežskou    světovládu.    Tím    dal   papežům   zcela
nekontrolovatelnou  moc  a  umožnil  tak  nástup současné posloupnosti
papežů,  kteří  pak,  kromě  toho,  že  likvidovali  jakýkoliv  náznak
humanismu    a   renesance,    sebenepatrnější   projev    duchovnosti
a individuality   vůbec,  z   nenávisti  k   ženám  zavedli  upalování
"čarodějnic" a později jeho novodobější formu - zákazy potratů.

O některých uměleckých  projevech z této renesanční  doby dosud panují
poněkud zkreslené představy.
Třebaže  pro renesanční  umění  je  typická nahota,  "erotické náměty"
často nejsou projevem humanismu a renesance, ale jejich pravým opakem.
Pravým  účelem   takových  pseudorenesančních  výtvorů   bývá,  odvést
sexualitu  tam,  kde  ji  chce  církev  mít.  -  Jako v případě Pietra
Aretina, který pořád dokola prohlašuje vaginální soulož za zastaralou,
a anální styk za moderní.
Stejně tak  je scestné považovat  za humanistu Thomase  Mora, politika
pracujícího  pro Vatikán,  který by  ve své  Utopii chtěl zrušit trest
smrti  za   všechny  zločiny  a  zavést   jej  pouze  za  "nedovolený"
heterosexuální  styk. -  Zřejmě proto  byl také  později prohlášen  za
svatého. O homosexualitě si netroufá  ani se zmínit, asi aby nenarazil
u nadřízených.
V této  době  se  také  začínají  ve  výzdobě objevovat putti, postavy
malých  tlustých,  ošklivých  chlapečků,  přinejmenším  z  počátku  na
objednávku  homosexuálních pedofilů,  kteří se  v rámci protirenesance
začínají dostávat ve zvýšené míře k moci.
Podobně,  jako   se  renesance  ovlivněná   římskou  ideologií  nazývá
manýrismus, mohl by se  humanismus ovlivněný římskou ideologií nazývat
móresismus   (podle  nejtypičtějšího   představitele,  Thomase  Mora).
- Aeneas,  Macchiavelli,  More,  Aretino  a  Rudolf  II.  tedy  nebyli
humanisté, ale móresisti.
A Aeneas Piccolomini už vůbec  nebyl žádným "duchovním velikánem", ale
právě tím, co  jeho jméno v italštině naznačuje  - duševním trpaslíkem
(piccolo = malý).

Vznikly  nové, nechvalně  proslulé  protirenesanční  řády -  roku 1534
jezuitský, založený,  později svatým, vojákem  Ignácem z Loyoly,  roku
1535  voršilský,  založený  Angelou  Merici.  Pro  Ignáce  to byl také

způsob,  jak se  prohlásit za  generála, když  ne armády,  tak alespoň
mnišského  řádu. Po  zranění obou  nohou dělovou  koulí (o  jednu nohu
přišel) měl totiž se svou vojenskou kariérou konec.
Roku  1542 byla  v Římě  založena nová  inkvizice -  nejvyšší tribunál
"Santo Ufficio", kterému  byla podřízena i cenzura knih  - bez svolení
inkvizitorů nesměla být tištěna žádná kniha.
Rozhodující  etapou  v  boji  proti  renesanci  však byl až tridentský
koncil, který se konal v letech 1545-1563.
Cílem  tridentského  koncilu  bylo  vypracovat  strategii na potlačení
reformace a  tedy renesance, humanismu a  veškerých náznaků duchovních
projevů. Církev se rozhodla naplánovat zde frontální útok.
Na  tridentském koncilu  bylo také  vymyšleno baroko.  Byla předepsána
výzdoba kostelů sestávající ze samého zlata a třpytivých cetek, aby do
nich byli nalákáni jednodušší jedinci, podobně jako dnes na pouť. Také
bylo  nařízeno, že  svatí smějí  být zobrazováni  pouze mrtví nebo při
umírání  - téměř  bylo předepsáno,  kolik krve  musí na  obrazech být.
Inspirace  viditelně pocházela  z římských  gladiátorských zápasů,  ze
známého hesla "chléb a hry".
(Jen  s tím  rozdílem, že  s chlebem  se římská  církev při  přijímání
rozhodně nepředala.)
Můžeme  tedy  říci,  že  renesancí   zvráceného  Říma  je  -  se  svým
homosexuálním  klérem  a  sadistickými  výjevy  -  právě  baroko  a ne
renesance.
Koncil také zakázal stavbu kruhových kostelů, které byly prohlášeny za
"pohanské" - čímž ovšem bylo myšleno byzantské.
Také  teprve od  koncilu se  "rozjíždí" skutečně  ve velkém sadistické
mučení a upalování "čarodějnic" - podle odhadů bylo upáleno až několik
miliónů žen.  Předtím šlo "jen"  o tisíce až  desetitisíce. (Například
podle jednoho  z odhadů bylo  v 15. století  upáleno něco přes  30.000
žen,  v letech  1575-1700 přes  milión.) V  oblastech východní Evropy,
které   byly  pod   vlivem  byzantské   církve,  k   žádným  honům  na
"čarodějnice" nedošlo.
Na  závěr koncilu  byla vymyšlena  také svátost  manželství, které  se
předtím  nebralo  tak  vážně.  -  Římská  církev  obratně využila nově
zavlečené syfilidy  k tomu, aby potlačila  pro renesanci (podobně jako
i pro  předchozí doby)  typickou sexuální  volnost a,  byť většinou ne
oficiálně, naopak podporovala homosexualitu. ...Podobně jako v nynější
době šířená propaganda využívá  k potlačování sexuální volnosti, pokud
jde  o   heterosexuální  styky,  a  k   propagaci  homosexuality  nově
zavlečeného AIDSu.
Rovněž  byl vypracován  tridentský  index  zakázaných knih,  který byl
postupně doplňován.
V zajištění tohoto plánu ze strany světské moci římská církev počítala
s pomocí Habsburské dynastie.

Druhý nástup Habsburků

Nový nástup  Habsburků na říšský trůn  zahájil Albrecht II. Habsburský
(1438-1439).
Zároveň  s trůnem  však Albrecht  po Zikmundovi  zdědil i schizofrenní
postavení mezi Turky a Vatikánem.  Jak jsem se zmiňoval, Turci věděli,
jak nepostradatelnými spojenci Vatikánu  jsou - napřed proti Byzantské
říši a pak, od roku 1480,  kdy se Rusko vymanilo z mongolské nadvlády,
proti  pravoslavnému  Rusku.  Svého  postavení  Turci stále zneužívali
a zabírali další  a další habsburská území.  Habsburkové, oddaní Římu,
proti Turkům  nemohli rozhodným způsobem  zasáhnout, jen je  "udržovat
v mezích".  Při jedné  takové  udržovací  výpravě se  Albrecht nakazil
úplavicí, což se mu stalo osudným.

O jeho nástupci Fridrichu III. (1440-1493) se říká, že vládl nekonečně
dlouho a nekonečně špatně.
Zpočátku  sice  podporoval  Jiřího  z  Poděbrad,  dokonce jej jmenoval
spoluvládcem, ale pak  se nechal zastrašit papežem a  obrátil se proti
Jiřímu.
Právě za jeho  vlády se začala římská říše  nazývat "svatá říše římská
národa  německého". Také  se zabýval  okultismem, a  na základě jakési
písmenkové  mystiky tvrdil,  že  samohlásky  AEIOU znamenají  v latině
zkratku z Rakousko bude trvat na věky věků.
Jeho  syn Maxmilián  I.  (1493-1519)  používal titul  "zvolený císař",
protože benátčané jej nepustili přes své území ke korunovaci na císaře
do  Říma. Sňatkem  syna Filipa  Sličného s  dědičkou španělského trůnu
Johanou Šílenou  zajistil habsburské nástupnictví ve  Španělsku a také
degeneraci Habsburského rodu.
Maxmiliánův vnuk  Karel V. (1519-1556) se  dokonce dostal do konfliktu
s papežem a  roku 1527 vyplenil  Řím (Sacco di  Roma). Rychle se  však
zase usmířili.
Jeho  bratr Ferdinand  I. rozšířil  habsburské državy  dále na východ,
když  se roku  1526 dostal  zmanipulovanými volbami  na český trůn (po
podplacení  volících neobyčejně  bohatou augšpurskou  kupeckou rodinou
Fuggerů,  zřejmě za  to, že  byli krátce  předtím císařem  povýšeni do
knížecího  stavu).  Tím  začala  téměř  čtyřsetletá habsburská okupace
Českých zemí.  Roku 1531 se Ferdinand  I. stal Karlovým spoluvladařem,
od roku 1556,  po Karlově odstoupení, pak vládl  samostatně, roku 1560
byl uznán i papežem.
Ferdinand se snažil papeži co  nejvíc zalíbit, ale později mu vyvstaly
vážné problémy s výběrem svého nástupce. Jeho synové Maxmilián a Karel
totiž  sympatizovali s  protestantstvím. To  sice Ferdinand  věděl již
dlouho,  Maxmiliánovi  vyhrožoval  vyděděním,  a  zřejmě  počítal jako
s následníkem se  svým druhorozeným synem  Ferdinandem Tyrolským. Roku
1561  se však  dozvěděl o  jeho tajném  a "nerovném"  sňatku s krásnou
a vzdělanou   Filipinou   Welserovou,   který   Ferdinanda  Tyrolského
z nástupnictví vylučoval.
Když  nemohl  Ferdinand  změnit   svého  syna  a  nástupce  Maxmiliána
(nástupcem byl zvolen roku 1562),  pokusil se ještě na poslední chvíli
změnit  římskou  církev.  Snažil  se  na  tridentském  koncilu  vymoci
přijímání  z  kalicha,  chtěl  prosadit  zrušení  celibátu  a zavedení
bohoslužby  v národním  jazyce, a  také zrušení  štolových (církevních
správních) poplatků. Nakonec mu papež  roku 1564 povolil jen přijímání
z kalicha pro Čechy a Moravu.
Po  nástupu na  trůn  sice  Maxmilián II.  (1564-1576) protirenesanční
tažení  příliš  zběsile  nepodporoval,  ve  vleku habsburské prořímské
politiky však byl.
Říká  se, že  Maxmilián prý  přes svou  nejednoznačnou politiku zůstal
vnitřně protestantem. Alespoň se, když  roku 1576 umíral, na smrtelném
loži nenechal vyzpovídat a odmítl poslední pomazání.
Po Maxmiliánově smrti  nastoupil na český, uherský i  říšský trůn jeho
syn Rudolf II. (1576-1611), který však byl na rozdíl od něj fanatickým
přívržencem Vatikánu.
Již  roku  1581  byl  v  Olomouci  zřízen  papežský seminář (Collegium
nordicum)  pro kolaboranty  z  pravoslavných  zemí severní  a východní
Evropy,  kteří pak  měli působit  jako "misionáři"  ve svých původních
vlastech.
Roku 1583 přesídlil Rudolf II. do Prahy, která se tak stala nejen opět
hlavním městem  říše, ale i  střediskem uměleckého a  vědeckého života
monarchie.  Rudolf podporoval  vědy a  umění, a  na svém  dvoře hostil
významné  umělce   a  učence  té  doby.   Shromáždil  rozsáhlé  sbírky
uměleckých děl, přírodnin a kuriozit.
Rudolf, označovaný  jako "vzdělaný diletant  bez tvůrčích schopností",
pravděpodobně ani až tak vzdělaný nebyl, a na svůj dvůr si zval hlavně

slavné osoby,  bez ohledu na to,  jestli jsou to významní  učenci nebo
podvodníci. Tato Rudolfova záliba snad nejvíc připomíná Havlovu mánii,
"nechat se vyfotit"  se všemi slavnými osobami, ať  je to Mike Jagger,
papež  nebo dalajláma.  Proto ani  nepřekvapuje skutečnost,  že Rudolf
hostil  Keplera právě  v době,  kdy byl  v Římě  (kterému Rudolf jinak
bezvýhradně  podléhal) vražděn  na hranici  Giordano Bruno  (který byl
předtím také u Rudolfa v Praze).
Na  panovnickém  dvoře  se  však  zabydleli  také papežští a španělští
poradci, kteří řídili Rudolfovu protirenesanční politiku.
Jedním z jejích prvních kroků bylo, že roku 1584 byly v Praze dosazeny
městské rady složené pouze z přívrženců  Říma a v českém kalendáři byl
zrušen svátek Jana Husa.
Roku 1599 pak došlo s  pomocí papežského nuncia k prořímskému převratu
a do všech  zemských úřadů byli  dosazeni fanatičtí příslušníci  nové,
jezuity  odchované  generace,  kterou   Jáchym  Ondřej  Šlik,  později
zavražděný  na Staroměstském  náměstí, nazval  "jezuitská pacholátka".
Výsledkem byl mimo jiné růst zločinnosti.
Jakmile  tito  fanatici  získali  mocenské  pozice,  začali s násilnou
romanizací.  Probíhaly "typicky  havlovské" procesy  pro urážku  hlavy
státu,   byli  perzekuováni   členové  Jednoty   bratrské.  Místy  šlo
o skutečný  teror. Hlavním  účelem těchto  akcí však  byla zatím pouze
provokace.
Třebaže  Rudolf napřed  sliboval, že  Židy nevyžene,  roku 1605  chtěl
v rámci romanizace  vyhnat i je.  Byl již vydán  příkaz k vystěhování,
ale nakonec k němu nedošlo.
Ve  snaze jeho  bratra Matyáše  (1611-1619) zbavit  Rudolfa trůnu, lze
spatřovat  spíše  snahu  odstranit  nebezpečného  šílence,  než nějaké
"dynastické spory".
Bylo  totiž jen  otázkou času,  kdy  se  Rudolf začne  v důsledku  své
pokračující psychózy  projevovat stejně jako jeho  nemanželský syn don
Julius  César d'Austria,  který spáchal  roku 1608  na zámku  v Českém
Krumlově známou  sadistickou sexuální vraždu.  České stavy nepochopily
vážnost situace a  ještě se snažily z ní  vytěžit. Zachovaly Rudolfovi
podporu  výměnou  za  podepsání  Majestátu  (roku  1609), zaručujícího
náboženskou svobodu. Rudolfova psychóza  však na sebe nenechala dlouho
čekat.
Roku 1611 vtrhl na Rudolfovo pozvání s vojskem do Čech jeho bratranec,
pasovský  biskup Leopold,  vyvraždil  Malou  Stranu a  obsadil Pražský
hrad. Pasovští  byli nakonec z  Prahy vyhnáni (obyvatelstvo  středních
a jižních  Čech však  systematicky vyvražďovali  další čtyři  měsíce).
Rudolf byl  sesazen a na  Rudolfovo místo nastoupil  Matyáš. Rudolfovi
byl pouze  formálně ponechán císařský  titul. Až do  své smrti v  roce
1612 žil  v podstatě v  domácím vězení -  a v opovržení  - na Pražském
hradě.
Po  Rudolfově   smrti  se  stal   Matyáš  říšským  králem   a  císařem
i oficiálně,  a také  přenesl své  sídlo do  Vídně. I  když nebyl  tak
fanatický jako Rudolf, v romanizaci pokračoval.
Třebaže  se Matyáš  před svým  nástupem na  český trůn  zavázal, že za
svého  života nebude  projednávat nástupnickou  otázku, na  sněmu roku
1617 vnutil zmanipulovanou volbou jako svého následníka Ferdinanda II.
Štýrského  (bratra   neblaze  proslulého  biskupa   a  vraha  Leopolda
Pasovského).
Ferdinanda  Štýrského  (zvaného  také  Krvavý)  prosazoval  jako svého
nástupce  (namísto Matyáše)  již Rudolf.  Zřejmě se  mu zamlouval jeho
fanatismus a brutalita. - Paradoxně  to byl také Ferdinand, kdo vyhnal
pod "trestem" smrti Jana Keplera ze Štýrska.
Tato zmanipulovaná volba Ferdinanda II. na český trůn je považována za
začátek třicetileté křižácké války  - masového vyvražďování a vyhánění
všech  obyvatel  křesťanských   -  reformovaných  vyznání  prořímskými
Habsburky.

Habsburkové se udrželi  na říšském trůně až do  zániku říše roku 1806.
Když se pak roku 1804 prohlásil Napoleon císařem ve Francii, vymysleli
si instituci rakouského císaře.

Čeští bratři a reformace

Jednota  bratrská  zpočátku  vznikala   pod  vlivem  učení  husitského
myslitele Petra Chelčického, který psal asi od roku 1421. Chelčický ve
svém  učení v  některých směrech   zašel ještě  dál než  první husité,
o kterých se později vyjadřuje, že  "pili z vína kurvy veliké", kterou
míní římskou církev.
Kališnický arcibiskup  Rokycana za ním poslal  kolem roku 1450 skupinu
svých žáků,  vedenou jeho synovcem  Řehořem Krejčím, bývalým  správcem
emauzského kláštera.  Roku 1457 Jiří  z Poděbrad této  skupině dovolil
usadit  se ve  vsi Kunvaldu  v podhůří  Orlických hor.  Toto datum  je
považováno za oficiální vznik Jednoty bratrské. Roku 1467 pak založili
samostatnou  církev, první  samostatnou církev  dlouho před  Lutherem,
a začali světit své vlastní kněze.
Pozoruhodný je však hlavně vývoj  Jednoty bratrské, která vznikla jako
sekta odmítající vzdělání a obranu proti násilí, poučila se, že takový
směr nikam  nevede, a tak  nakonec vedla dvě  protihabsburská povstání
(1547 a 1618) a dvakrát dosáhla  vrcholu v evropském školství - poprvé
v bratrských školách  v druhé polovině  16. století a  podruhé v osobě
Jana Amose Komenského.
Po   vystoupení   Luthera   se   Jednota   bratrská  začala  sbližovat
s luteránstvím, po  vzniku kalvinismu však  měla blíže ke  kalvínskému
učení.  Mimo  jiné  proto,  že  na  rozdíl  od luteránství kalvinismus
i nadále hlásal právo na povstání.

Martin Luther přibil  roku 1517 na vrata kostela  ve Wittenbergu svých
95 latinských tezí proti odpustkům a dalším církevním praktikám. O dva
roky  později  se  Luther  veřejně  přiznal  k  učení mistra Jana Husa
a definitivně se  rozešel s římskou  církví. Roku 1522  napsal ve svém
spisku Poslání  k stavům českým,  že se stal  zastáncem českého odporu
proti Římu, a  kdyby snad Čechové od Husa odpadli,  že on s Němci bude
ho  dále hájit  a za   svého pokládat.  Lutherovo "reformní"  hnutí se
postupně stalo masovým.
V roce 1531 vznikl Šmalkaldský spolek, svaz německých protestanstských
knížat a měst na obranu reformace.
Roku 1534 byla  reformována Anglie, roku 1536 Dánsko,  1537 Norsko. Ve
Švédsku byla církev vyvlastněna již roku 1526.
Habsburkové, byť v  této době ne vždy, stáli  na straně Vatikánu proti
reformaci.  V letech  1546-1547  proto  Habsburkové vedli  válku proti
Šmalkaldskému spolku protestantských knížat a měst.
Ferdinand I. se pokoušel dvakrát  svolat zemskou vojenskou hotovost na
toto tažení i v Čechách. Vyslat vojsko do zahraničí bez souhlasu sněmu
bylo  ale v  Čechách podle  tehdejší ústavy  stále ještě protizákonné,
a tak  byl  jeho  rozkaz  odmítnut.  České  stavy  se  vzbouřily proti
Ferdinandově  kriminalitě  a  uzavřely  na  obranu  proti němu brannou
dohodu. Nebyly  však schopny se  spojit se Šmalkaldským  spolkem a tak
došlo postupně k porážce obou.
Války po čase  pokračovaly a nedopadly pro Habsburky  dobře. Roku 1555
museli Habsburkové přistoupit na augšpurský náboženský mír (Augsburg),
ve kterém museli přistoupit na tolerování protestantismu, byť pouze na
územích spadajících pod protestantskou vrchnost. Papež zuřil a povolal
na pomoc proti  Habsburkům i odvěké spojence Říma  - Turky. Pro císaře
Karla to  byla taková osobní prohra,  že raději odstoupil a  odešel do
kláštera.  Ferdinand (augšpurský  mír byl  prý jeho  dílem) se  snažil
rychle si papeže udobřit.

Roku 1556  byli proto na osobní  žádost Ferdinanda I. do  Čech uvedeni
jezuité, kteří hned zahájili zuřivou propagandu a intriky.
Roku  1561 byl  do Prahy  po 140  letech, kdy  římská církev v Čechách
v podstatě neexistovala, opět dosazen arcibiskup.
V tomto zběsilém  nástupu proti české  reformaci však musel  Ferdinand
brzy pro protestantství svých synů  polevit. Poté, co vymohl přijímání
z kalicha pro Čechy a Moravu, tak  došlo k paradoxní situaci, kdy nový
římský  arcibiskup a  jezuité museli  sloužit v  českých kostelích pod
obojí.

Vliv jezuitů v Českých zemích zpočátku nebyl přes všechnu jejich snahu
příliš  velký.  V  předbělohorské  době  bylo  v  Českých zemích velmi
rozvinuté školství, které nebylo pod  správou církve. Jezuité se proto
omezili  jen na  vyučování teologie,  a na  ostatní obory rezignovali.
Rozhodně  tedy nepřispěli  k nějakému  růstu vzdělanosti  - ale  právě
naopak.  Jejich  "pedagogická  činnost"   spočívala  hlavně  v  pálení
neřímských knih na nádvoří Klementina.
V té době byly nejlepšími v Evropě  české bratrské školy. Šlo o obdobu
dnešních středních  škol, škola v  moravských Ivančicích byla  od roku
1574  dokonce  vysokým  učením.  Pravděpodobně  zde  byla i spolupráce
s židovskou školou  v moravském Mikulově  - cesta z  Prahy do Mikulova
vedla přes Ivančice.
Židé té doby byly totiž velmi vzdělaní. Legendární Rabi Löw, který byl
v letech  1553-1573 inspektorem  moravských židovských  škol se sídlem
právě  v Mikulově,  se zajímal  o  řadu  vědních oborů  a měl  dokonce
podobné pedagogické názory, jako později Komenský.
Poslední  český  biskup  Jednoty  bratrské  Jan  Amos  Komenský (podle
vesnice Komňa u  Uherského Brodu, správně by tedy  měl být Komeňský, *
1592,  + 1670),  který studoval  na bratrských  školách a na kalvínsky
orientovaných  universitách v  Herbornu a  Heidelbergu, se  soustředil
hlavně  na  pedagogickou  činnost,  kterou  chápal  v  duchu humanismu
a renesance jako výchovu k plnému  lidství. Jeho dílo však představuje
i poslední pokus  o syntézu všech  oblastí lidského poznání.  Také sní
o civilizaci založené místo na manipulaci a násilí na komunikaci.

Roku  1541  založil  Jan  Kalvín  v  Ženevě  další  "reformní" církev.
Kalvinismus se rychle  šířil hlavně ve Francii, kde  se pro kalvinisty
vžil  název  hugenoti.  Přívrženci   Vatikánu  brzy  rozpoutali  proti
hugenotům  války.  Hugenoti  se  pak  pokoušeli  založit  vlastní stát
v jižní  Francii   -  zřejmě  zde   přežívaly  tradice  ještě   z  dob
albigenských.
Roku 1572  provedli přívrženci Říma, podle  plánu Kateřiny Medicejské,
bartolomějský  masakr,  vyvraždění  asi  3000  hugenotů  jen v Paříži,
(celkem  ve Francii  asi 20  až 30  tisíc), kde  se hugenoti sešli při
příležitosti  sňatku  svého  vůdce  Jindřicha  Navarrského  se sestrou
francouzského krále,  Jindřicha III. Papež  hned na to  nechal sloužit
děkovnou  mši. Jindřich  III.  byl  roku 1589  zavražděn dominikánským
mnichem.  Jindřich  Navarrský,  který   pak  jako  král  Jindřich  IV.
(1589-1610) přestoupil k římské církvi,  byl i přesto na popud jezuitů
zavražděn dalším fanatickým římským mnichem.
Zhruba  ve  stejném  období  jako  probíhaly  "hugenotské  války",  se
Habsburkové také násilím snažili udržet okupované Nizozemí.
Přes  pokusy fanatičky  Marie Tudorovny  - Krvavé  Marie, Bloody  Mary
(1553-1558) o násilnou romanizaci Anglie (jen za poslední tři roky své
vlády  nechala  zavraždit  300  protestantů)  byla  reformace v Anglii
obnovena.  Roku  1560  byla  také  dokončena  kalvínská  reformace  ve
Skotsku. Kalvinismus  pronikal také do  Anglie, kde se  z něj vyvinulo
puritánství.
Logicky  proto  probíhaly  boje  Habsburků  proti  Anglii.  Roku  1588
Angličané  porazili  v   námořní  bitvě  španělskou  "nepřemožitelnou"

armádu. Teprve  roku 1601 vyslali  španělští Habsburkové proti  Anglii
nové  loďstvo, to  však bylo  zničeno při  bouři v  kanále La  Manche.
V letech 1594-1603 také došlo k  pokusu o prořímský převrat v severním
Irsku, podporovaný Španělskem a papežem.

Po zavedení nevolnictví i ve východní Evropě byla, podle plánu jezuitů
na likvidaci pravoslavné církve, unijským  diktátem v Brestu roku 1596
podřízením  pravoslavné církve  na Polskem  okupovaných částech  Ruska
papeži  násilím vytvořena  "uniatská církev".  Po třicetileté křižácké
válce  se  jezuité  pokoušeli  "unii"  násilím  zavést  i na východním
Slovensku  a Podkarpatské  Rusi, ale  neúspěšně. Podařilo  se to až za
fanatičky Marie Terezie.
V této době zřejmě také zmizela  poslední knihovna, která se dochovala
ze starověku - ohromná knihovna  Ivana IV. Hrozného. Připomeňme si, že
když Římané ničili Kartágo, zapálili  knihovnu o půl miliónu svazcích.
Alexandrijskou knihovnu  definitivně zničili arabové v  7. století. Po
dobytí   Mayské   říše   Španělé   zničili   mayskou  knihovnu.  Tehdy
pravděpodobně římská církev zjistila, o  jaký druh informací se jedná,
a tak  byl roku  1582 vyslán   jezuita Posevin  do Ruska.  Polský král
Zikmund  III. Vasa  (1587-1632), který   po otci  zdědil také  trůn ve
Švédsku,  odkud byl  však pro  své romanizační  snahy vyhnán, byl plně
ovládán jezuity. V letech 1605-1612  do Ruska vypravil vojenská tažení
dvou Lžidimitrijů, nakonec Rusko okupoval  a na trůn tam dosadil svého
syna Vladislava.  Ten byl, jelikož chtěl  v Rusku vyhladit pravoslaví,
brzy vyhnán a  nastoupila dynastie Romanovců, která vládla  až do roku
1917.  Později tedy  již v  Rusku  nedošlo  k tak  velkým zmatkům,  za
kterých by mohla knihovna nepozorovaně zmizet.

Habsburská romanizační politika byla natolik brutální - Habsburkové se
příliš často  uchylovali k vyvražďování,  věznění, loupení -  že často
bylo menším zlem  obrátit se o pomoc k Turkům.  Turci nebyli ve věcech
víry  takoví fanatici,  a tak  na územích,  která dobyli, "bylo církvi
dovoleno   zůstat  církví   a  křesťanům   zůstat  křesťany".  Alespoň
teoreticky stačilo platit daň z  hlavy, z individuality. Římská církev
ani  Habsburkové však  žádné individuální  myšlení -  ani po zaplacení
- netolerovali.
Uherské  šlechtě,  využívající  pomoci  Turků,  se  podařilo  v bojích
s Habsburky  zajistit   si  řadu  politických   a  náboženských  práv.
Například po povstání Štěpána Bočkaje, které vypuklo v Uhrách poté, co
Rudolf  roku 1604  zakázal všechna  křesťanská náboženství  a vyhlásil
jako  jedinou  povolenou  římskou  církev,  byla  roku  1606  Matyášem
uherským stavům zaručena plná náboženská a politická svoboda.
Na západě  vznikla roku 1608 na  obranu proti Habsburkům Protestantská
unie,  v  čele  s  kurfiřtem  falckým  (otcem pozdějšího českého krále
Fridricha, který  ji vedl od  roku 1615). Podporoval  ji i francouzský
král Jindřich IV.

Jinak,  pro  upřesnění  termínů:  Používám  výraz romanizace, protože,
i když  se často  používá  název  římsko-katolická církev,  jelikož ta
vznikla  jako sekta  odštěpením od  všeobecné církve,  těžko ji můžeme
považovat  za katolickou  (všeobecnou). Není  to tedy  ani církev, ani
není  katolická, a  jediné, co  opravdu je,  je římská. Nepoužívám ani
výraz  reromanizace  (který  by   byl  analogický  vnucovanému  výrazu
rekatolizace),  protože o  žádné  obnovení  stavu nejde.  Těžko můžeme
třeba v případě  Čech mluvit o nějakém re- když  zde bylo po Bílé hoře
romanizováno  obyvatelstvo, které  nemělo s  římskou církví  již deset
generací  nic společného.  (Před Bílou   horou se  v Čechách  k římské
církvi hlásilo méně  než 10 % obyvatel.) Navíc  myslím, že rozdíl mezi
předhusitskou a  potridentskou církví je tak  obrovský, že lze úspěšně

pochybovat i  o právní kontinuitě.  (Zjednodušeně by se  dalo říct, že
spolek opilců a děvkařů byl nahrazen mafií homosexuálních sadistů.)
V  každé době se používá trochu jiná terminologie. ...Stačí si přečíst
ve starší historické literatuře,  jak česká šlechta římštěla výhodnými
sňatky s bohatými španělskými "Římankami".

Kapitalismus jako součást protirenesance

Počátky systému,  kterému se říká kapitalismus,  je třeba spatřovat ve
snahách šlechty  o podnikání - ve  druhé polovině 15. století  - které
jsou spojeny se zaváděním nevolnictví.

Například v  Čechách se podařilo  prosadit uzákonění nevolnictví  roku
1479 (i když  první náznaky se objevovaly i  dřív), ihned jakmile byly
na základě dohody Vladislava s  Matyášem vráceny okupované části Čech,
ovšem  i s  kolaborantskou prořímskou  šlechtou, která  se tím dostala
k moci. Nevolnictví pak bylo potvrzováno dalšími a dalšími výnosy.
Nevolnictví  se postupně  šířilo ze  západu na  východ. V  Uhrách bylo
zavedeno  roku 1514,  v Polsku  1543  a  v Rusku  1581.
(Podobně jako robota, která vznikla  ve starověkém Římě a byla přejata
franckou říší, přes kterou se pak rozšířila do ostatní Evropy. Do Čech
přišla robota z Německa.)
Již   tyto  první   náznaky   kapitalismu   byly  v   Čechách  spojeny
s protirenesancí.  -  Roku  1480  začalo  zatýkání,  mučení  a  vraždy
pražských  kališnických konšelů  a kazatelů.  Nově dosazení  prořímští
konšelé pak roku  1483 připravovali převrat - během  jedné noci chtěli
vyvraždit  kališníky  (šlo  tedy  o  jakýsi  předobraz bartolomějského
masakru).  Přípravy  však  byly  prozrazeny  a  prořímští konšelé byli
zlikvidováni při druhé pražské defenestraci.
Nakonec  však došlo  ke smíru,  i kališnická  šlechta postupně přejala
"morálku"  prořímské šlechty,  ze šlechty  se stali  podnikatelé v tom
nejhorším slova smyslu, a podobně jako oni se pak šlechta zajímala již
jen o získávání dalšího a dalšího majetku všemi prostředky a o získání
nadvlády na úkor všech ostatních  - krále, poddaných, ale hlavně měst.
Nezáleželo již tolik na náboženství, hlavní  byl boj o majetek. I když
jistý rozdíl přece jen byl.
Města   se  zpočátku   bránila,  dokonce   postavila  silnou   armádu.
Kriminalita šlechty totiž vzrostla natolik, že bez armády nebylo možné
jí čelit a zajistit bezpečnost v zemi.
Když  pak přijel  Ludvík Jagellonský  (1516-1526), který  podobně jako
jeho  otec pobýval  v Uhrách,  roku 1522  do Čech  a viděl,  jaké míry
dosáhlo  rozkrádání  královského  majetku,  vyházel  všechny prořímské
úředníky, dosadil nové, a  nejvyšší moc svěřil Karlovi Münsterberskému
(vnukovi Jiřího z Poděbrad). Noví úředníci sice nerozkrádali, ale byli
všichni radikální utrakvisté,  což se nelíbilo ještě víc.  A tak, když
došlo roku 1524  v Praze k prořímskému převratu,  Ludvík znovu dosadil
prořímské  úředníky.  To  se  mu  stalo  osudným,  protože  ti  mu pak
neposlali  včas vojenskou  pomoc proti   Turkům (ani  ne tak  z důvodu
nějaké neloayality, jako spíše proto,  že peníze potřebné k tomu účelu
si chtěli sami ponechat), a Ludvík zahynul na útěku z bitvy u Moháče.

Po  potlačení  českého  stavovského  odboje  v  roce 1547 Ferdinand I.
zlikvidoval  městský  stav  úplně.  Města  byla  zbavena  všech  práv,
veškerého  majetku a  příjmů,  byla  odzbrojena, byly  stanoveny věčné
pokuty  a daně  (například byla   stanovena spotřební  daň na  pivo na
"věčné  časy"), byly  zrušeny cechy.   Brzy sice  zjistil, že  to bylo
poněkud  nedomyšlené, že  něco  takového  města nemohou  vůbec přežít,

a tak jim  postupně část majetku  a privilegií vrátil.  Přesto se však
města až do josefínských reforem hospodářsky nevzpamatovala.
Hlavní ekonomickou formou se stal režijní feudální velkostatek.

Ferdinand  také  značně  omezil  i  práva  české šlechty. Represe vůči
šlechtě však nebyly zdaleka tak silné  jako represe vůči městům, a tak
šlechtu  paradoxně posílil.  Po potlačení  odboje Ferdinand  nechal na
Hradčanském  náměstí  zavraždit  čtyři  účastníky  pro  výstrahu,  dva
měšťany a dva zemany - tedy nikoho z vyšší šlechty.
Šlechta  si tak  ještě více  upevnila a  dále rozvíjela svou představu
o sobě jako o nějakých nadlidech, o jakési nadřazené rase a stávala se
stále  více odtrženou  od reality.  Vzdalovala se  jak svým  poddaným,
které znevolňovala, tak měšťanům, které se snažila zlikvidovat jakožto
svou  konkurenci.  Nově  vydávanými  zákony  byla  města  více  a více
znevýhodňována.
Po  celé   16.  století  proto   v  Čechách  stále   rostla  politická
a ekonomická moc šlechty a města upadala (s výjimkou poddanských měst,
patřících  šlechtě).  Podmínky  hospodářské  soutěže  mezi královskými
městy a  šlechtou byly značně  nerovné. Šlechtici totiž,  podobně jako
dnešní velké firmy, nemuseli platit  daně. (Dokonce i spotřební daň na
pivo, zavedená roku 1547, se vztahovala pouze na městské pivovary a ne
na šlechtické.) Na konci 16. a  na začátku 17. století pak ještě navíc
ochromovali  ekonomiku  překupníci.  Vyváželo   se  v  podstatě  pouze
stříbro, cín, sukno a plátno.
Ferdinand  zrušil  všechny  své  předvolební  sliby  a  také  vyhlásil
dědičnou okupaci Českých  zemí Habsburky. (V tom smyslu  nechal již po
požáru na Pražském hradě v roce 1541 zfalšovat zemské desky.)

Po  celou  dobu  protirenesance  byla  se  střídavou intenzitou (podle
momentálně panujících  vztahů krále s  papežem) pronásledována Jednota
bratrská.
Ačkoli u  nás bylo roku  1526 již 11  tiskařů, kteří tiskli  česky, od
Ferdinandova  nástupu bylo  takřka nemožné  vydat knihu,  která by  se
trochu  odchylovala  od  tuctového  braku.  Knihy  se  musely  vydávat
v zahraničí a šířit v podstatě potají.
Roku  1547  byl  v  Olomouci  zavražděn  Jan Olivetský, tiskař Jednoty
bratrské.  Hned  na  to   Ferdinand  vydal  všeobecný  zákaz  tisknout
v Čechách knihy. Za  tisk byl stanoven "trest" čtvrcení,  za šíření či
jen  neničení tiskovin  rok těžkého  vězení, což  se v  té době  napůl
rovnalo   jisté   smrti.   I   prodej   zahraničních   knih   podléhal
nejpřísnějšímu dozoru.  Ten byl od  roku 1562 dán  plně do rukou  nově
dosazeného  římského arcibiskupa,  který se  stal cenzorem  i dozorcem
všech  knihkupectví -  v zemi,  kde tvořili  přívrženci římské  církve
nepatrnou   menšinu.  Jezuité   cenzurovali  i   bibli,  kterou  tiskl
Melantrich.
Paradoxně tedy  byla v době  údajné renesance, která  je považována za
dobu  vzdělanosti -  a sto  let po  vynálezu knihtisku  - všechna naše
literatura  rukopisná.  Výhodu  knihtisku,  který  knihy zlevňoval asi
pětinásobně, nebylo možno využít.
Tím  byl dán  mimo jiné  nerovný  přístup  i ke  vzdělání, který  opět
zvýhodňoval šlechtu.

Odhaduje se, že za sto let od roku 1380 (kdy byl v Českých zemích mor)
do roku 1479  poklesl počet obyvatel v Českých  zemích o 40-50%. Během
16. století se  tyto ztráty (hlavně z křižáckých  válek doby husitské,
poděbradské  a  jagelonské)   postupně  vyrovnaly,  jednak  přirozeným
rozrodem, jednak německou kolonizací pohraničí.
Tento  druhý příchod  Němců tehdy  zřejmě nebyl  pociťován jako nějaký
německý  vpád, protože  jednak šlo  o německé  protestanty, a pak Češi
zřejmě  pro pokles  počtu obyvatel   ani neměli  zájem sami  tyto málo

úrodné  pohraniční kraje  osídlovat. Z  německé "preference" pohraničí
můžeme zase  naopak usuzovat, že  Němci osídlovali právě  pohraničí ne
z nějaké  záliby v  horách, ale  proto, že  přicházeli až  v době, kdy
vnitrozemí bylo již dosídleno.
Na  konci 16.  století patřily  České země  mezi nejlidnatější země ve
střední Evropě. Měly  přes 4 milióny obyvatel, což  bylo víc, než měla
tehdejší  Anglie. Odhaduje  se, že   Praha měla  v Rudolfově  době asi
60.000 obyvatel. Ekonomicky však  byly České země vyčerpané neúměrnými
daněmi,  a  hlavně  se  podařilo  síly  obyvatel  roztříštit dosažením
nebývalého ekonomického rozvrstvení.

Cíle  rozdělení společnosti  na  vyšší  šlechtu, nižší  šlechtu, města
a nevolníky, které  tak připomíná dnešní rozdělení  na velké, střední,
drobné podnikatele a námezdní sílu,  byly, třebaže toto rozdělení mělo
následně také ekonomický dopad, v první řadě mocenské.
(Případ Českých zemí  je jako ukázka vhodný také z  toho důvodu, že je
přehlednější, protože zde  v té době církev v  ekonomice, na rozdíl od
jiných  států,  nehrála  větší  roli.  Omlouvám  se  proto, že jsem se
o českých poměrech rozepsal tak ze široka.)
V husitských dobách spolu ještě šlechta,  města a prostí lidé dokázali
do  jisté míry  spolupracovat.  Husitství  jasně ukázalo,  že tehdejší
klasické  feudální rozdělení  společnosti "nestačilo".  Smyslem nového
rozdělení společnosti  bylo, mimo jiné, podobnému  spojení obyvatel do
budoucna zabránit.
Proto není divu,  že podnět k zavedení nevolnictví  vyšel od prořímské
šlechty.  Od této  "páté kolony"   vyšel i  podnět k  ekonomické válce
šlechty  s městy  (kníže Bartoloměj  Münsterberský, další  vnuk Jiřího
z Poděbrad,  naopak  podporoval  města)  a  nakonec  k boji mezi vyšší
a nižší šlechtou.
Poddaní byli  zatlačeni do tak  nesvéprávného postavení, že  s nimi už
nikdo nepočítal,  a v bitvě  na Bílé hoře  pak za Čechy  bojovali cizí
žoldáci.  Vojenská síla  husitů spočívala   mimo jiné  v tom,  že díky
podpoře ekonomicky  silných měst si husité  mohli dovolit vyzbrojit se
na svou dobu neobvykle silným  dělostřelectvem. Proto musela být města
později ekonomicky  zlikvidována - a odzbrojena.  A konečně - husitští
velitelé  byli hlavně  zemani. Proto  nižší šlechta  během šestnáctého
století chudne,  dokladem čehož například je,  že se přestávají stavět
tvrze.  Po  Bílé  hoře,  spolu  s  českou  šlechtou,  pak  tvrze zcela
zanikají.
Rozhodovací moc  byla přenesena na několik  jedinců, příslušníků vyšší
šlechty.  Jednotlivé šlechtice  bylo pravděpodobně  jednodušší vydírat
a korumpovat než  celé městské rady. To  samozřejmě vyhovovalo záměrům
římské církve a císaře.
Nápadnou shodou okolností ke všem těmto změnám dochází právě v době po
roce  1453, po  dobytí (po   "pádu") Byzantské  říše. -  Když přestala
existovat  náboženská  a  názorová  konkurence,  bylo zřejmě snadnější
nasměrovat myšlení lidí ke hmotě,  k vydělávání peněz. ...Podobně jako
později po "pádu" východního bloku.

Pokud jde o výraz kapitalismus, nepovažuji jej za vhodný, protože není
výstižný. Po  celou dobu historie  byla vždy prvotní  moc, kapitál byl
vždy až  druhotný. Kdo měl peníze  a ne moc, vždy  o ně rychle přišel.
Kdo měl moc a neměl peníze,  mohl si je násilím opatřit. Peníze, které
představují  jen   jakousi  pochybnou  "ekonomickou   hodnotu",  navíc
zdegenerovanou  na  papír,  samy  o  sobě  nikdy  žádnou skutečnou moc
neměly.
Myslím,  že pojetí  peněz jakožto  něčeho, co  poskytuje moc,  má svůj
původ  v židovských  komunitách,  které  se touto  báchorkou utěšovaly
a nechtěly si připustit,  že peníze mají jenom z  milosti krále, který
je  nechá  bohatnout  jen  z  toho  důvodu,  aby měl jakousi "finanční

reservu", aby jim v případě, že peníze potřebuje, mohl všechno sebrat,
protože moc má on a ne oni.
Myslím,  že kdyby  psal Marx  svůj Kapitál  po druhé  světové křižácké
válce, kdy se ukázalo, jak málo byly peníze Židům platné, vzal by tuto
skutečnost na vědomí.
Podobně G7 (nebo nověji G8), sedm "nejrozvinutějších" států, není sedm
nejbohatších, ale sedm nejzadluženějších  států. Kdyby byly tyto státy
nuceny splatit své dluhy, ocitly by se rázem mezi "rozvojovými" zeměmi
(...nebo  někde jinde).  Své dluhy  však splácet  nemusejí, neboť mají
moc.
(Důvod, proč  Rusko nebylo tak  dlouho přijato jako  osmý stát skupiny
"G", lze také vysvětlovat ne tím,  že by k tomu nebyla politická vůle,
ale  tak, že  v té  době byla  osmým nejzadluženějším státem Brazílie.
Bylo nutno počkat, až ji svou zadlužeností překoná.)

Paradoxně,  třebaže kapitalismus  vymyslela římská  církev (což  tvrdí
i Friedrich von Hayek, ten jej však  spojuje s jezuity, a jak ukazuji,
počátky kapitalismu je  třeba klást již o století  dříve) jako součást
protirenesance,  kapitalismus  se  zpočátku  nemohl  dost dobře ujmout
právě u přívrženců římské církve, pro její vlastní ideologii, která je
natolik  kolektivistická,  natolik  potlačuje  individualitu,  že  tím
znemožňuje  i  individuální  podnikání.  Naopak,  hospodářský  rozmach
Anglie a Nizozemí se  vysvětluje jejich protestantským vyznáním, které
je  individualističtější.  V  zemích  pod  vlivem  římského  kultu  se
kapitalismus plně ujal, až když nabyl neosobnějšího rázu.
Právě proto - že nebyly pod  vlivem římské ideologie - byly České země
v předbělohorské době, navzdory celkovému  úpadku, v některých směrech
velmi rozvinuté. Také tato skutečnost vedla k orientaci na hospodářsky
rozvinutou Anglii a Nizozemí.
A stojí za  povšimnutí, že se  v Českých zemích  - zvláště později  po
vyhlazení protestantství a provedení  násilné romanizace - pouštěli do
podnikání téměř výhradně Židé.
Židé byli  jednak individuálnější, a také  měli "tréning" z dřívějších
dob, neboť  se podobným způsobem  živili již po  staletí. Také si  ale
můžeme povšimnout,  že dokud bylo  podnikání doménou Židů,  kteří měli
vždy silně vyvinuté sociální  cítění, bylo jaksi lidštější, nenabývalo
pozdějších -  například dnešních drastických forem.  Takové formy jsou
typické naopak pro nežidovské  "podnikatele", případně pro Židy, kteří
už Židy nejsou.
Co platí pro podnikání jednotlivců,  platí i pro chování celých států.
- Žádný  stát se  nikdy nechoval  agresívněji než  nacistické Německo,
poté co  zbavilo Židy jakéhokoliv společenského  a ekonomického vlivu,
a dnešní  USA, poté  co byl  v její  politice vliv židovského kapitálu
nahrazen   kapitálem   arabským   (nebo   americkými   černými  fondy,
označovanými  za  arabský  kapitál  pro  snazší  vysvětlení  tak  úzké
spolupráce USA s arabskými zeměmi a organizacemi).

Třicetiletá křižácká válka

Soudobý stavovský historik Pavel Skála  ze Zhoře ve své Historii české
píše,  že  "všeobecné  a  osudné  neštěstí  celého národa i Království
českého" začalo  přijetím Ferdinanda II. za  následníka trůnu na sněmu
roku  1617.  Tedy  nikoli  defenestrací,  jak  se  někdy  tvrdí. Vývoj
událostí byl již dán předem. Nejlépe informované osoby byly již dlouho
předtím  přesvědčeny,  že  válce,  habsburskému  útoku,  nebude  možné
zabránit.

Hned po Ferdinandově  zvolení jako následníka došlo v  Čechách na jeho
popud k dalším provokacím - k boření neřímských kostelů a věznění lidí

neřímského vyznání. Také bylo posledních  pár lidí jiného než římského
vyznání zbaveno úřadu.
Třetí pražskou defenestrací roku  1618, kdy byli místodržící, označení
za  škůdce země,  po dohodě  organizátorů akce  podle starého  způsobu
svrženi z oken, začal pouze  otevřený odboj. Navíc, k úplnému rozchodu
s Habsburky došlo až  o rok později, po smrti  Matyáše. Tehdy schválil
stavovský  sjezd v  Praze novou   ústavu. Země  České koruny  se staly
konfederací rovnoprávných  zemí, v čele s  voleným panovníkem se silně
omezenou pravomocí.  Dřívější volba Ferdinanda II.  byla prohlášena za
neplatnou, z  důvodu, že hlasy pro  něj byly koupeny -  někteří volící
dostali úplatky  ve výši dvanáct  tisíc, jiní volili  za dvacet tisíc.
Mezi   podplacenými   byli   i   defenestrovaní   místodržící  Slavata
a Martinic.
Tato  defenestrace však  již byla  poněkud "pohnojena".  Svržení totiž
spadli do  hromady odpadků a  moc se jim  toho nestalo (a  tak vznikla
legenda, že  jim pomohla panenka  Marie). Slavata, který  utrpěl podle
učebnic úraz na  hlavě, podle Skály ze Zhoře "v  lůnu", byl odnesen do
domu  Polyxeny  z  Lobkovic,  známé  to  české  "čachtické paní". Když
slíbil,  že  se  bude  chovat   slušně,  bylo  mu  dovoleno  léčit  se
v teplických  lázních.  Toho  využil  k  útěku  za Ferdinandem II. Pak
strávil dva  roky v Pasově u  biskupa Leopolda (který pár  let předtím
vyvraždil  Malou  Stranu)  a  vypracovával  plán  na  rozkradení všeho
českého majetku.

Habsburkové  tedy byli  sesazeni z  českého trůnu  a českým králem byl
zvolen Fridrich Falcký (1619-1620).  Fridrich měl za manželku Alžbětu,
dceru anglického krále Jakuba I., a tak se počítalo s podporou Anglie.
K té ovšem nedošlo.
Jisté je, že  ke třicetileté křižácké válce, která  bývá také nazývána
první  evropskou   válkou,  by  došlo  i   bez  stavovského  povstání.
Vysvětlovat ji  defenestrací, to je  až pozdější výklad.  Defenestrace
nesloužila ani jako  záminka, do té míry jako  sloužil později atentát
na  Ferdinanda  d'Este  v  Sarajevu  jako  záminka  k  zahájení dlouho
připravované první světové křižácké války.
O postupu protirenesance,  včetně řešení "české  otázky", podobně jako
i o  způsobu jeho  provedení -  "plánu tří  třetin", bylo  rozhodnuto,
ne-li již dříve, tedy na tridentském koncilu. Čekalo se jen na vhodnou
příležitost.
Naděje  na  úspěch  povstání  českých  stavů  byly minimální. Evropská
politická  scéna byla  natolik zpracovaná  habsburskými a vatikánskými
"diplomaty", že nebyla naděje na nějakou podporu.
Podobně byla zpracována i česká šlechta. Šlechta byla zcela nejednotná
jak  nábožensky tak  politicky. Habsburkové  a Vatikán  vynakládali po
několik  desítiletí značné  částky k   tomu, aby  z řad  české šlechty
získali konvertity  - kolaboranty (takovými  čerstvými poturčenci byli
například  defenestrovaní místodržící  - zločinci  Martinic a  Slavata
nebo    pozdější   místodržící    -   a    staroměstský   vrah   Karel
z Lichtenštejna).
Stavovské  povstání  bylo  vyprovokováno  za  situace,  kdy byla česká
společnost natolik  roztříštěna (mám na  mysli nepřekonatelnou propast
mezi  vyšší   a  nižší  šlechtou,  městy   a  poddanými),  že  situace
neslibovala naději na úspěch. Nejednotnost "stavů" byla taková, že ani
nemá smysl mluvit  o stavech, když o všem  rozhodoval pouze jeden stav
- panstvo, navíc také ne jednotný.
Přesto bylo podle všeho pro Habsburky a Vatikán překvapením, jaké síly
odpor nabyl, a nebyli schopni  jej ihned potlačit.
Ferdinand  totiž  povstání  vyprovokoval  ještě  za  vlády  mírnějšího
Matyáše, zřejmě aniž by se dohodli  na dalším postupu, a navíc v době,
kdy Habsburkové neměli peníze na postavení větší armády.

Následovalo vyvražďovací křižácké tažení Habsburků proti Českým zemím.
První  rok  byla  v  bitvách  s  císařskou křižáckou armádou stavovská
vojska  úspěšná.   Například  v  bitvě   u  Věstonic  vojsko   českých
a moravských  stavů  zlikvidovalo  křižácké  oddíly  vedené  generálem
Dampierrem, které  mučily a vyvražďovaly  obyvatelstvo přesně stejnými
způsoby,   popsanými    později   Grimmelhausenem   v    jeho   románu
Simplicissimus.  (Tyto   jejich  metody  se  ani   později,  po  celou
třicetiletou  křižáckou  válku  neměnily.)  Pak  však  začala  nabývat
převahu křižácká vojska.
České stavy se spoléhaly na podporu  západní Evropy, ale v tom se Češi
již tehdy - a ne naposledy - zklamali.
Aby vídeňská vláda získala sympatie vlád evropských zemí, předstírala,
že  je  ochotna  s  českými  stavy  jednat. (Přesná obdoba předstírané
ochoty  NATO jednat  s Jugoslávií  před zahájením  bombardování v roce
1999.)
Nakonec  porážka stavovských  vojsk 8.11.1620  na Bílé  hoře znamenala
nejen  konec českého  povstání, ale  také je  všeobecně považována  za
konec renesance.
Není proto udivující, že byl Jan  Sarkander, který byl tehdy zatčen za
to,  že  jel  do  Polska  domluvit  vyslání vojenských oddílů polského
krále, prořímského  fanatika Zikmunda III.  Vasy proti českým  stavům,
prohlášen roku 1995 za svatého.

V bitvě  na   Bílé  hoře  mělo   české  stavovské  vojsko   výhodnější
strategické postavení.  Navíc byl křižácký generál  Buquoy v předchozí
drobné srážce  u Rakovníka vážně  a choulostivě zraněn  - jak se  píše
v dobové  zprávě,  "kulka  z  muškety  mu  o  žalud  oudu  přirozeného
zavadila", takže nemohl  usednout na koně. (O osm  měsíců později padl
u Nových Zámků. Možná  se nechal zabít úmyslně. -  I když se odhaduje,
že  si po  bitvě na  Bílé hoře  naraboval v  Praze asi milión zlatých,
život  mu  již  možná  neskýtal   až  takové  potěšení.)  Křižáci  ani
nepočítali,  že dojde  k rozhodné  bitvě. Spíš  počítali s  tím, že se
české vojsko stáhne do Prahy, což by znamenalo "konec sezóny", protože
dlouhé zimní obléhání nepřicházelo v úvahu.
Česká armáda však byla v naprostém rozkladu. Ze tří čtvrtin šlo o cizí
žoldáky,  kteří byli  špatně  placeni,  což si  vynahrazovali pleněním
vesnic.  Na  mnoha  místech  byli  proto  obyvatelstvem  pobíjeni.  Na
táborsku vznikla na obranu proti  nim dokonce pravidelná selská armáda
o 4.000 vojácích a se čtyřmi  menšími děly. Podobně jako za husitských
dob opět  docházelo k vyčerpávání vnitřními  boji, místo k soustředění
sil proti útočníkovi.
Bitva na Bílé hoře trvala pouhé dvě hodiny. Ztráty české armády nebyly
velké (asi 5%), takže za jiných okolností by i po prohrané bitvě mohla
Prahu úspěšně bránit. (Údaje o ztrátách se samozřejmě různí. Hrobníci,
kteří, vzhledem k tomu, že byli placeni "od kusu", neměli zájem ztráty
podhodnocovat,  však uváděli  něco přes  1600 těl  - dohromady od obou
bojujících stran.)  Volalo se tehdy po  nočním výpadu proti křižáckému
ležení.  - Byla  velmi chladná  noc, a  promrzlí křižáci  by se patrně
nezmohli na silnější odpor. Armáda se však rozutekla a Fridrich Falcký
v ranních hodinách uprchl.
Praha byla křižáckými vojsky důkladně vydrancována - daleko důkladněji
než později Švédy - ti už  jen paběrkovali. Maxmilián Bavorský z Prahy
odvezl  1500  vozů  naložených  zlatým  a  stříbrným  nádobím,  šperky
a jinými cennostmi. Místodržitelem byl  jmenován Karel z Lichtenštejna
(tomu  později  způsobilo  smrt   řádění  křižáckých  oddílů  na  jeho
vlastních  statcích). Pražská  města  byla  opět odzbrojena.  Ihned se
navrátili jezuité,  byla jim svěřena  cenzura a dozor  nad tiskárnami.
Byla zrušena pražská universita.

Papež Pavel V. (1605-1621) dal hned po zprávě o bitvě sloužit děkovnou
mši a svolal děkovné procesí, na  kterém jej ze samého děkování ranila
mrtvice.
Císař Ferdinand II. prohlásil ve Vídni Fridricha Falckého za válečného
zločince.
Křižáci  své   "zázračné"  vítězství  v  bitvě   na  Bílé  hoře  ihned
vysvětlovali tím,  že jim pomohla  panenka Marie. Podle  jiné verze se
jim však  podařilo podplatit zásobovače stavovského  vojska, který pak
vojákům vydal dvojnásobný příděl rumu.

Ferdinand II.  (1619-1637) začal řádit. Jeho  sadismus je dobře patrný
z jeho dopisu  papeži: "Byli bychom  hodni Boží milosti,  kdybychom se
zbaběle slitovali nad poraženými?"
21. června  1621 bylo na  Staroměstském náměstí v  Praze zavražděno 27
účastníků odboje - 3 páni, 7 rytířů a 17 měšťanů. Druhý den byli další
čtyři   veřejně   mučeni.   Další   lidé   byli   odsouzeni   k  smrti
v nepřítomnosti a  k rozkradení majetku  (k tomu byli  odsouzeni i ti,
kteří   mezitím   zemřeli).   Další   stovky   lidí   byly  zavražděny
v následující době.
Mezi zavražděnými  na Staroměstském náměstí  byl i jeden  z největších
vzdělanců Jednoty  bratrské i českých dějin,  Václav Budovec z Budova.
Dvanáct  let  studoval  po  celé  Evropě,  naučil  se "jazyky hlavních
národů" a spřátelil s mnoha učenci. Pak strávil sedm let jako vyslanec
v Cařihradě,  kde  se  naučil  turecky  a  arabsky.  Studoval islámský
systém, ale také pravoslaví. Napsal Antialkoran, vydaný 1614. Rozsudek
roku 1621  zněl: po utětí  pravé ruky čtvrcení  za živa a  pak přibití
kusů těla na šibenici.
Pro české národní buditele byl Budovec "poslední Čech, jako byl Brutus
poslední Říman".

Jenom  v první  "vlně" byl   rozkraden majetek  za 30  miliónů zlatých
- byly  rozkradeny  tři  čtvrtiny  Čech.  Bylo  to rozkrádání takového
rozsahu, že s  ním můžeme srovnávat jen "privatizaci",  ke které došlo
v Českých  zemích po  roce 1989.  Byl rozkraden  téměř veškerý městský
obecní majetek,  čímž byla v  podstatě dokončena ekonomická  likvidace
měst.
Majetek získali  hlavně cizí vojenští  velitelé a další  vraždící lůza
z řad  převážně  cizí  prořímské  šlechty.  Nejvíc  nakradl známý vrah
Albrecht z Valdštejna.
Pod záminkou,  že jsou váleční zločinci,  byli vypovězeni (tehdy ještě
pouze vypovězeni) neřímští kněží, zpočátku kromě luteránů. Následující
rok i ti.
Všechny úřady byly obsazeny prořímskými kolaboranty.
Roku  1623 byla  provedena měnová   reforma -  hodnota měny  klesla na
desetinu - také jako v Českých  zemích po roce 1989. Byla zavedena DPH
a neobyčejně vysoká spotřební daň, hlavně na pivo.
Od roku  1624 byla zakázána  všechna křesťanská náboženství.  Povolena
byla  pouze římská  církev.  Habsburkové  začali s  prováděním násilné
romanizace.
Česká dvorská kancelář - nejvyšší  instituce českého státu, sídlila od
roku  1624 ve  Vídni. Roku   1627 bylo  v Čechách  vyhlášeno "obnovené
zřízení  zemské"   (na  Moravě  bylo  vydáno   roku  1628).  Jím  byla
"zrovnoprávněna"  němčina  s  češtinou.  -  Byla  "zrovnoprávněna" tím
způsobem,  že  "obnovené  zřízení  zemské"  vyšlo  pouze německy. Byla
vyhlášena  dědičná okupace  českého  trůnu  Habsburky (i  po přeslici)
a moc ve sněmu byla předána do rukou římského kléru. Teprve na základě
vydání  "obnoveného zřízení  zemského" Ferdinand  legalizoval, byť jen
formálně, okupaci Českých zemí. Do  té doby nemělo jeho "vládnutí" ani
podle tehdejších  zvyklostí sebemenší formální  právní podklad a  bylo
pouhou usurpací.

Všem,  kdo nebyli  členy římské  církve, bylo  pod hrozbou  zavraždění
nařízeno  odevzdat  majetek  a  vystěhovat  se  ze  země.  To  se však
vztahovalo pouze na stavy, prostým  poddaným bylo naopak vystěhovat se
zakázáno,   takže   museli   odcházet    tajně   nebo   pod   ochranou
protestantských vojsk.

Roku 1631 saská vojska na půl roku osvobodila Prahu. Část emigrantů se
vrátila. V  Týnském chrámu byly pohřbeny  hlavy zavražděných účastníků
povstání, vystavené do té doby na Staroměstské mostecké věži.
V roce  1632  však  dobyl  Prahu  Albrecht  z  Valdštejna a habsburská
okupace  byla  obnovena.  Navrátilí  emigranti  museli  opět odejít do
emigrace.  Roku 1634  byl generalissimus  Albrecht z  Valdštejna zabit
v Chebu. Byl prohlášen  za zrádce pro vyjednávání s  nepřítelem a jeho
majetek  si  rozebrali  jeho  generálové,  hlavně  nový vrchní velitel
Matyáš Gallas.  (Valdštejnovy statky byly  odhadnuty asi na  9 miliónů
zlatých.)  Všechny   pokusy  vysvětlit,  co   vlastně  Valdštejn  svou
politikou sledoval,  selhaly. A tak  podle poslední verze  byl hlavním
"motivem"  jeho  jednání  rozpad   osobnosti  v  důsledku  pokračující
syfilidy.
Roku  1648   švédská  vojska  osvobodila   Malou  Stranu  a   Hradčany
a zachránila  před  Habsburky  mnoho   uměleckých  předmětů  -  hlavně
z hradních "rudolfínských"  sbírek. Ze země  byly posílány po  vodě na
lodích.
Že šlo  skutečně o záchranu je  dobře vidět na tom,  jak dopadl zbytek
sbírek.  Část rozkradli  sami Habsburkové,  co zbylo,  bylo roku  1782
vydraženo za ceny,  asi jako když se na  nádraží draží věci zapomenuté
ve vlaku  - Dürerova Růžencová slavnost  za 1 zlatý, když  podle známé
písně zhruba  ze stejné doby  byla sekera "za  dva zlatý". Zbytek  byl
vyvezen  na  hromadu  do  Jeleního  příkopu  -  tam  pak byly nalezeny
například kosti  dronta mauricijského. (Přesto Havel  žádal Švédy, aby
mu odvezené předměty "vrátili".)
Švédi se  pokusili osvobodit také  Staré a Nové  Město, ale neúspěšně.
Pověsti o tom,  že Prahu hájili "studenti a  profesoři vysokých škol",
nebudou zcela  přesné. Žádné vysoké školy  tehdy v Praze neexistovaly,
bylo tu  jen pár jezuitských "studentů  flanďáctví". Velitel pražských
obránců měl příznačné jméno Turek.

V roce 1648 byl ve vestfálských  městech Münsteru a Osnabrücku uzavřen
vestfálský  "mír",  kterým  oficiálně  skončila  třicetiletá  křižácká
válka.  Obvyklá  interpretace  je,  že  válka  skončila  pro Řím a pro
Habsburky nepříliš  úspěšně. Opak je  pravdou. Hlavního cíle  dosaženo
bylo. -  České země byly ponechány  na pospas Habsburkům. Moc  Říma se
posunula  pořádný kus  na východ.   (Připomeňme si,  že Čechy  byly do
třicetileté křižácké války v dané  oblasti jedinou zemí bez zastoupení
kléru  v politice.)  Jelikož se  domnívám, že  ve třicetileté křižácké
válce o jiné cíle až tak moc  nešlo, o dalších bojištích této války se
nerozepisuji.
Pokud je někdy  vestfálský "mír" přirovnáván k Mnichovu,  není to přes
mnohé  podobnosti,  zvláště  obětování  Českých  zemí  přesné, protože
vestfálský  "mír"  byl  na  konci  války,  kdežto  mnichovský "mír" na
začátku. -  Druhá světová křižácká  válka tedy zhruba  začala tam, kde
třicetiletá křižácká válka skončila.
Komenský  tehdy v  reakci na  vestfálský "mír"  napsal Kšaft umírající
matky Jednoty bratrské.
Připomeňme  si, že  již před  volbou Ferdinanda  II. císařem  kolínský
kurfiřt předpovídal, že Habsburkové  budou raději riskovat dvaceti- ba
i čtyřicetiletou  válku, než  aby se  vzdali Čech.  ...Válka však byla
třicetiletá  pouze pro  ostatní země.  Pro Čechy,  pro něž  ustanovení
vestfálského "míru" neplatila, skončila až za první republiky s koncem
hegemonie římské církve.

V roce 1650 byl na památku "vyřešení  české otázky" vztyčen v Praze na
Staroměstském  náměstí   mariánský  sloup.  V  roce   1918  byl  lidmi
vracejícími se  z tábora na  Bílé hoře stržen.  Není divu, že  po roce
1989  brzy vznikla  fašistická skupina,  která již  má vyrobenou  jeho
kopii, a chce jej tam co nejdříve opět postavit.
Roku 1650  bylo také vydáno nařízení  vrchnostem odzbrojit poddané, po
kterém následoval  neobyčejný růst kriminality,  a nařízení vyhnat  ze
svých panství Židy - Židé měli být koncentrováni v ghettech.

Pobělohorská protirenesance aneb doba temna

Existenci doby temna je u  dnešních autorů módní popírat. Podobně jako
je  v Americe  módní popírat  existenci holocaustu.  Většímu rozšíření
popírání holocaustu  v Evropě (pokud  vím, otevřeně byl  zatím popírán
snad jen v novém chorvatském státě) brání již jen skutečnost, že ještě
existují  pamětníci.  Popírání  doby  temna  je  však jen přípravou na
popírání  holocaustu.  -  Až  pamětníci  vymřou,  nepochybně  nastoupí
podobná propaganda ohledně jeho popírání i zde.
A tak je  doba po Bílé  hoře líčena jako  doba, kdy měl  člověk úžasné
možnosti  kariéry  -  stačilo  přece  jen  vstoupit  do  římské církve
a naučit  se  německy.  Ti  samí  autoři,  kteří  popírají  dobu temna
a takovéto  věci  tvrdí,  však  z  nějakého  nevysvětlitelného  důvodu
zároveň trvají na  tom, že v letech 1948 -  1989 byla v Československu
doba nesvobody, a nechtějí moc  slyšet, že pokud chtěli dělat kariéru,
mohli  vstoupit do  komunistické strany   a naučit  se rusky.  - Možná
proto,  že kariéru  právě takovým  způsobem dělali  a dnes  se k  tomu
nechtějí moc hlásit. (Existuje navíc jistý rozdíl: Pokud někdo kariéru
"za komunismu" dělat nechtěl, na rozdíl  od Habsburků jej ke vstupu do
strany nikdo pohrůžkou zavraždění nenutil.)

Jezuité dobře znali a v praxi používali zásadu, že pouze národ zbavený
své  historie se  může stát  národem otroků.  Na jezuitské přepisování
dějin pak  současní autoři, kteří popírají  dobu temna nebo nacistické
koncentráky, a tak dále, plně navazují.
Je dost dobře možné, že  vlivem jezuitského školství, jehož cílem bylo
zbavit lidi individuálního myšlení,  je celý školský systém poznamenán
dosud. Jak si jinak vysvětlit, že se stupněm dosaženého vzdělání klesá
přirozená inteligence  a roste ovlivnitelnost  propagandou a reklamou?
Vždyť průzkumy veřejného mínění typu,  že na Santa Klause věří nejvíce
mladší  lidé s  vysokoškolským vzděláním,  a nejméně  lidé důchodového
věku a voliči  komunistické strany, mluví samy za  sebe. (Uvádí se, že
se stupněm vzdělání roste také počet teroristů.)
S  kvalitou  jezuitského školství  to nikdy  nebylo tak  slavné jak se
často tvrdí. Ještě roku 1638 proto Ferdinand III. (1637-1657) jezuitům
zabavil majetky někdejší university Karlovy, ze kterých měli vydržovat
právnickou  a lékařskou  fakultu,  protože  nebyli schopni  tyto obory
vyučovat.
V pozdější době, kdy měli jezuité  na školství v podstatě monopol, kdy
téměř  žádné  jiné  školství  než  jezuitské  neexistovalo, muselo být
logicky nejlepší nebo nejhorší - záleží  jen na tom, co si kdo vybere.
Jedním z důvodů pozdějšího zrušení  jezuitského řádu však byla kritika
úrovně jezuitského  školství ze strany jiných  římských řádů, které se
školstvím také zabývaly.
I po   spojení   zbytků   Karlovy   university   s  jezuitskou  kolejí
v Klementinu  pod  názvem  Univerzita  Karlo-Ferdinandova  v roce 1654
však, po  dřívějších zkušenostech, vyučovali  na právnické a  lékařské
fakultě světští učitelé (můžeme říct i  "civilní" - vzhledem k tomu že
zakladatelem jezuitského řádu byl voják). Jezuitům bylo i pak dovoleno
na úrovni university učit jenom teologii.

Ještě  po třicetileté  křižácké válce  vázla dokonce  i protirenesance
právě na tom, že jezuité nebyli schopni vyškolit ani dostatek římských
kněží - a to byl právě obor, na který se po celou dobu specializovali.
Byli  z  toho  tehdy  dost  zoufalí,  protože  vlivem častých průchodů
švédských vojsk  ke konci války se  dvě třetiny násilně romanizovaného
obyvatelstva opět vrátily ke své křesťanské víře.
Vydávat  Bohuslava Balbína  za důkaz  toho, jací  byli jezuité  skvělí
vlastenci,  je zcela  scestné. Jednak  byl výjimkou,  a právě  pro své
názory  byl samotnými  jezuity tvrdě  pronásledován. Kritizoval  totiž
jejich  snahy  o  úplné  vyhubení  českého  národa. Jeho Obrana jazyka
českého  proti  záměrům  na  jeho  vyhubení  (psaná  latinsky, toto je
přesnější překlad  jejího názvu) proto také  mohla vyjít, podobně jako
mnoho dalších jeho knih, nejen téměř sto  let po jeho smrti, ale až po
zrušení  jezuitského řádu.  I když  i pak  byl habsburskými úřady celý
náklad zabaven, což  se také málokdy uvádí. Česky  tato kniha vyšla až
za dalších sto let.

Během třicetileté křižácké války byl v Čechách důsledně proveden "plán
tří třetin" - jednu třetinu  obyvatel vyvraždit, druhou vyhnat a třetí
násilně romanizovat  - plán, který později,  ve 20. století, oficiálně
vyhlásili  fašističtí ustašovci  a snažili  se jej  provést na srbském
národu.
Po celou  dobu války probíhalo na  celém území intenzívní vyvražďování
civilního obyvatelstva habsburskými armádami.
Odhady  se různí,  podle některých  zde po  válce zbyla  dokonce spíše
jedna  čtvrtina obyvatel.  Ze 151.000  selských usedlostí  zbylo sotva
50.000.
Také  však  odešlo  veškeré  české  obyvatelstvo  měst a veškerá česká
šlechta  (až na  pár  původně  bezvýznamných kolaborantů).  Ve městech
zůstala  podivná,  nepřirozená  společnost  -  nejbohatšími  se  stali
řezníci.  Dá  se  říci,  že  z  českého  národa  zbylo  pouze vesnické
obyvatelstvo (nebo  jak se píše,  český národ byl  redukován na selský
stav). I to samozřejmě houfně odcházelo, a  tak i z něj zůstali jen ti
pasívnější.
Národ,  který  si  vždy  udržel  svou  slovanskost,  který  si dokázal
opakovaně  prosadit,  že  úřady  nesmějí  zastávat  cizinci, začal být
germanizován.
Připomeňme si,  co napsal Jan  Hus roku 1412:  "Mrskání by byli  hodní
Pražané  i jiní  Čechové, jenž  mluví odpoly  česky a  odpoly německy,
říkajíc ... knedlík za šišku ... forman za vozataj, atd." Podobně roku
1495 český  sněm rozhodl, že zápisy  do zemských desek mají  být psány
pouze českým jazykem. (Do té doby  se občas používala i latina.) Ještě
roku 1615 přijal generální sněm v Praze jazykový zákon, kterým se měla
stát  čeština  jediným  úředním  jazykem.  Bez  znalosti češtiny neměl
šlechtic získat v zemi inkolát  - trvalý pobyt, a přistěhovalci museli
dát také své děti učit češtině.
V roce 1627 však již bylo zbytečné tisknout "obnovené zřízení zemské"
v  češtině,  protože  inteligence  odešla  po  Bílé  hoře  jako první,
a v podstatě  již v Čechách nebyl  nikdo, kdo by uměl  v češtině číst.
Úředním jazykem se stala němčina.
Po  odchodu  švédských  vojsk  se  Habsburkové  pustili  do rozsáhlého
romanizačního  tažení  v  duchu  "obnoveného  zřízení zemského", které
prohlašovalo jiné než římské vyznání za "zločin proti státu". V letech
1651-1654  prošla  protirenesanční  komise  s  vojenskými oddíly všemi
kraji  a  prováděla  násilnou  romanizaci.  Byly  zavedeny  každoroční
povinné  zpovědi -  všichni obyvatelé  se museli  dostavit k výslechu.
Zpovědní výkazy  se od roku  1656 zasílaly místodržitelské  kanceláři.
Následovala nová velká vlna emigrace.
Právě  tehdy   odešlo  poslední  německé   protestantské  obyvatelstvo
z pohraničních  oblastí  severních  Čech  do  sousedního  Saska  a  do

Slezska. K novému osídlení pohraničí, převážně bavorskými Němci, došlo
znovu  až  později,  v  18.  století.  Paradoxně  tak  ke  germanizaci
docházelo zrovna v době, kdy v Čechách nebylo v podstatě žádné německé
obyvatelstvo  - jen  proto, aby  se nová  šlechta a  rakouští úředníci
nemuseli učit česky.

Nová, cizí šlechta začala zároveň  s romanizačním terorem zavádět také
robotně  nevolnický  velkostatek,  který  se  stal  hlavní ekonomickou
formou. Režijní  velkostatek se mění na  bezrežijní velkostatek, neboť
všechny  práce provádějí  zadarmo  zotročení  nevolníci. Na  rozdíl od
otroků však nevolníci nedostali ani  najíst, a navíc si museli přinést
i vlastní nářadí.  Robota, která byla  dříve nařizována jen  jeden dva
dni do roka,  a která se časem stala často  spíše již jen společenskou
událostí, byla teď  nařizována i několik dní týdně.
(V době režijního velkostatku musela šlechta poddaným za práci platit,
třebaže  se pak  snažila od   nich všechny  peníze dostat  zase zpátky
pomocí obchodních monopolů.)
I když se  obvykle mluví o  pozdním feudalismu, myslím,  že bezrežijní
velkostatek je  třeba považovat spíše za  úpadkovou formu kapitalismu,
podobně  jako   americké  otrokářství,  pozdější   otrokářské  zřízení
nacistického Německa nebo ještě pozdější přesun výroby do zemí, kde je
možné  platit nepatrný  zlomek mzdy,  čímž se  výroba stává v podstatě
také bezrežijní.
České  země musely  odvádět 2/3  celkových daní  habsburské monarchie,
rakouské země pouze 1/3,  třebaže počet obyvatelstva tomu neodpovídal.
Daně  byly používány  hlavně na  vydržování stálé  armády, jejíž stavy
byly obrovské  a neustále rostly. Vojsko  nesloužilo jenom zahraničním
válkám, ale bylo také prostředkem vládnutí ve vlastní zemi - šlo čistě
o vojenskou diktaturu.
Pro neúnosnou  míru zatěžování Českých zemí  daněmi se dokonce původně
cizí  šlechta dostávala  do opozice   proti monarchii  a vznikal  u ní
jakýsi "zemský  patriotismus". Panství, která  v Čechách obdrželi,  se
totiž   stávala  danajským   darem.  Nicméně   germanizace  i   nadále
pokračovala.

V době  po třicetileté  křižácké válce  Habsburkové začínají  postupně
budovat svůj pověstný byrokratický  aparát, ze kterého později vznikla
úřednická třída. Vznikla početná vrstva,  která vykonává v rámci umělé
zaměstnanosti zcela nesmyslnou činnost, za kterou by ji nikdo jiný než
vláda  neplatil  -  a  proto  bývá  nejloayálnější.  Nesmyslností  své
činnosti  se  sice  podobá  armádě,  jelikož  ji  však  časem  početně
převýšila a na rozdíl od ní  má lepší možnost infiltrovat mezi ostatní
obyvatelstvo a ovlivňovat  tak jeho mínění, stala se  v mnoha režimech
právě byrokracie největší oporou "státu".
(Myslím, že je  každému jasné, že by ve  skutečnosti například stačila
jediná daň, ať  již by se zvolila daň  ve formě daně z příjmu  nebo ve
formě alcabaly (DPH).  Neexistuje žádný logický důvod pro  to, proč by
se měly tyto dvě daně kombinovat, a  už vůbec ne pro to, aby bylo daní
ještě  víc  a  k  tomu  se  vymýšlely  další  pojištění a připojištění
a připojištění připojištění,  a pro každou z  těchto daní se zřizovaly
další úřady. Důvodem není ani maskování skutečnosti, že daně jsou dnes
všude ve světě regresívní - to ví každý i tak.
Úkolem  úřadů  také  nikdy  nebylo,  aby  fungovaly.  Úkolem  úřadů je
vytváření  loayální  vrstvy  -  bez  ohledu  na  cokoli jiného, a míra
nesmyslnosti jejich činnosti je dána prostě tím, že je třeba, aby i ti
méně  inteligentní  úředníci  pochopili,   že  jsou  placeni  za  svou
loayalitu, a ne za "práci".)

Protirenesance  je  v  myslích  Čechů  odedávna  spojována s Habsburky
a s  jezuity. Ti  se zejména  po Bílé  hoře společně snažili zpřetrhat

kontinuitu kulturního vývoje českého národa  s předešlým obdobím a dát
mu zcela jiný směr.
Jezuité  se  proto  vždy  a  všude  snažili  ovládnout  tisk, divadlo,
školství -  všechny prostředky k ovlivňování  veřejného mínění. Jejich
činnost spočívala (kromě intrik a zločinů) v praní mozků a přepisování
historie.
Po bitvě na  Bílé hoře byly mimo jiné zabaveny  také kostely, které si
v Praze  postavili luteránští  Němci,  za  sbírky celé  Evropy. Kostel
Nejsvětější  Trojice byl  dokonce  přestavěn,  "otočen". -  Proti všem
pravidlům  byl vchod  umístěn na  východě -  aby se  mohlo pro  potupu
šlapat přes místo, kde původně stál protestantský oltář. Kostel mistra
Jana  Husa,  který  stál  severně  od  tohoto  kostela, byl samozřejmě
zbořen.
Jezuité  vydávali  ve  velkých  nákladech  propagandistické  pamflety,
katastrofální  literární úrovně.  Pro propagandu  byl zneužíván hlavně
mariánský kult  spojený s okázalými  slavnostmi a procesími.  K tomuto
kultu  zneužili i  putování okouzlující  krajinou, po  trase provázené
kapličkami nebo zastaveními křížové cesty. Zneužívali barokní výtvarné
umění, hudbu a divadlo.
Přesto zůstalo v Čechách  mnoho tajných přívrženců neřímských vyznání,
a do Čech  se pašovaly česky  psané protestantské bohoslužebné  knížky
a zpěvníky - "špalíčky".
Za jezuity  odchovaného Karla VI. (1711-1740)  doba temna a duchovního
útisku vyvrcholila. Byl obnoven protirenesanční teror, poté co poněkud
polevil za vlády  jeho bratra Josefa I. (1705-1711),  který jezuity ze
svého  dvora vyhnal.  Karel VI.  od roku  1717 vydával  další a  další
patenty    proti   přívržencům    neřímských   vyznání,   prohlašující
"neřímanství"   za  zločin   proti  státu,   za  který   Karel  hrozil
zavražděním.  Vraždou  vyhrožoval   také  za  přechovávání  přívrženců
neřímských  vyznání  a  za  přinášení  a  rozšiřování neřímských knih.
Jezuité za ozbrojené asistence prohledávali domy podezřelých a hledali
zakázané  knihy. Mnoho  knih bylo  spáleno jenom  proto, že byly psány
česky.   Součástí  císařských   patentů  byl   i  zákaz  "nedovoleného
shromažďování", který  však byl také obsažen  již v "obnoveném zřízení
zemském".
V rámci  tohoto   tažení  proti  "neřímanům"  vydal   Karel  VI.  také
familiantský  zákon,  kterým  byl  v  Čechách  a  na  Moravě  stanoven
maximální počet židovských  rodin a stanoveno, že se  u Židů smí ženit
pouze  nejstarší syn.  U  nežidovských  "neřímanů" platil  úplný zákaz
sňatků  již od  roku 1626.   Později, kdy  měli být  podle oficiálních
nařízení "neřímané" vyvražďováni,  nemohly logicky oficiálně existovat
ani žádné jejich rodiny. Karel však nařídil odebírat děti i těm členům
římské  církve,  kteří  byli  podezřelí  z  toho, že nejsou dostatečně
horliví,  a  dávat  je  na  výchovu  do  rodin spolehlivých přívrženců
římského kultu.
Roku  1729 vydal  jezuita Antonín  Koniáš komentovaný  seznam zakázané
literatury. Podle něj pak jezuité  hledali zakázané knihy a veřejně je
pálili. Sám Koniáš spálil na 60.000 knih.
V roce 1729 byl také prohlášen  za svatého Jan Nepomucký. Nepomucký se
měl  stát  symbolem  vítězství  protirenesance.  Nevím,  jestli bychom
v něm, vzhledem  k tomu co  se k jeho  postavě váže, neměli  spatřovat
rovnou   fašistický  symbol.   Nepomuckého  kult   pak  jezuité  nejen
intenzívně vnucovali  českému obyvatelstvu, ale rozšířili  jej i všude
po  světě,  kde  působili  -  například  v  Maďarsku  a  Bavorsku, ale
i v  zámoří.  V  Čechách  měl  kult  Nepomuckého  sloužit  k  vymýcení
vzpomínky na Jana Husa.

Paradoxně, právě v této době největšího temna, roku 1732, byl postaven
první pravoslavný chrám v Praze,  kostel sv. Mikuláše na Staroměstském
náměstí.  Postavili  si  jej  mniši,   kteří  byli  vyhnáni  ze  svého

předchozího kláštera  "Na Slovanech". Do  původně slovanského kláštera
přišli v  pobělohorské době španělští benediktini  a vyhnaní slovanští
mniši   dostali   náhradou   budovu   bývalé   premonstrátské  koleje,
v sousedství  sv. Mikuláše.  Jejich  řád  byl později  za josefínských
reforem  roku  1785  zrušen  a  pravoslavné  bohoslužby v kostele byly
obnoveny až roku 1874, kdy na pravoslaví přestoupila značná část české
inteligence. Právě od této pravoslavné  skupiny pak také vzešel podnět
k vybudování pomníku mistra Jana Husa na Staroměstském náměstí.

Renesance, jako stavební sloh, v Čechách a na Moravě násilně zaniká po
porážce stavovského  povstání v bitvě  na Bílé hoře.  Na Slovensku, na
které  dolehla  násilná  romanizace   až  později,  po  porážce  mnoha
uherských protihabsburských povstání, se staví renesančně ještě dlouho
do 17. století.
Samotný název  baroka, které vzniklo po  tridentském koncilu v Itálii,
znamená  nabubřelost. Můžeme  jej definovat  jako vítězství  hmoty nad
duchem.  To   se  u  něj  projevuje   zejména  nepoměrem  mezi  hmotou
a prostorem. Stačí se podívat  na zakreslený půdorys barokního kostela
- a vidíme  samé černo. Na  množství použitého materiálu  je tam velmi
málo  prostoru.  Poměr  je  zhruba  stejný  jako u středověkého hradu.
V hradu  však  má  člověk   pocit  bezpečí  před  vnějším  nepřítelem.
V barokním kostele  má spíše pocit  stísněnosti. Nad člověkem  se tyčí
masy pokroucené  hmoty, podobným způsobem,  jakým nad ním  má vládnout
překroucená ideologie brutálního materialismu barokního období.
Samozřejmě, že  i v době  baroka se našli  velcí umělci, kteří  do své
tvorby  vkládali víc,  než jen  dodržování tridentských  pouček, které
přibližovaly  kostely  arénám  pro  gladiátorské  zápasy.  Dokonce  se
objevila i taková hereze - třebaže  ne příliš rozšířená - jako barokní
gotika.
Jinak  však  platí,  že  baroko  se  vyznačuje  hlavně  megalomanskými
stavbami,  pro barokní  kostely jsou  typická termální  okna, a  český
barok, kterýžto název je Čechům vnucován,  aby vzali barok za svůj, je
ve skutečnosti bavorský barok.

Po  Bílé  hoře  byla   renesanční  filosofie  nahrazena  karteziánskou
mechanistickou naukou.
Třicetiletá  křižácká válka  byla válkou  čistě protirenesanční,  tedy
zaměřenou hlavně proti tomu, co  se dnes nazývá novým paradigmatem. Je
proto i  dost symbolické, že  v bitvě na  Bílé hoře bojoval  na straně
křižáků jako  žoldák také sám  René Descartes (1596-1650),  zakladatel
pravého  opaku renesančního  myšlení -  karteziánství. Dostal  tam prý
i po hlavě a  ležel několik hodin v bezvědomí.  Zlé jazyky proto mohou
tvrdit,  že  celá  dnešní  rigidně  materialistická,  na karteziánství
založená věda, má původ právě v tomto jeho úrazu.

Třicetiletá křižácká válka v evropských souvislostech

Třicetiletá křižácká  válka bývá někdy  nazývána také první  evropskou
válkou.
Již u současníků  nacházíme názory, že v Čechách  se bojuje za Evropu,
že Češi pozvedli zbraně proti  Habsburkům a jezuitům na obranu nejenom
vlastní,  ale celé  Evropy, všech  zemí ohrožených  plány Habsburků na
vytvoření "universální monarchie". (Jezuité  jsou zde zmiňováni proto,
že "Katolická  liga" byla od  roku 1617 právě  jezuity zcela ovládána,
podobně  jako  byl  Ferdinand  II.  zcela  ovládán  svými  jezuitskými
zpovědníky.)
A nešlo  jen  o  západní  protestantskou  Evropu,  ale  také  o Evropu
pravoslavnou. Češi zahájili povstání v  okamžiku, kdy Poláci vtrhli do
Ruska aby provedli konečný úder,  a ohrožení Vídně českými vojsky bylo

jednou z příčin, které polská vojska zastavily před konečným útokem na
Moskvu. Proto  také probíhala diplomatická  jednání s Moskevskou  Rusí
ohledně  vojenské  a  finanční  pomoci  českým  stavům.  Tato vázanost
povstání na  východoevropskou politiku možná  vysvětluje nejlépe, proč
byla koordinace povstání  s politikou západoevropských protestantských
států tak špatná.
V očích západní protestantské Evropy však  byla česká válka zřejmě jen
přípravnou  fází, která  měla  Habsburky  vyčerpat před  dalším bojem,
a tak,   jakmile  se   vyskytly  problémy,   anglická  politika  Čechy
obětovala.
Proto  býval Mnichov  nazýván také  novou Bílou  horou a  v boji proti
fašismu  se  spatřovala  paralela  s  třicetiletou  křižáckou  válkou.
U Mnichova se však  nebojovalo, a tak se dnes  jeví jako přiléhavější,
srovnávat  bitvu na  Bílé hoře  s marnou  obranou Jugoslávie, bojující
také nejen za sebe ale za celou Evropu proti NATO a Vatikánu - a celou
Evropou zrazené a obětované.
Nešlo však  jen o anglického  krále, který již  někdy v době  bitvy na
Bílé hoře prodal Habsburkům sto děl.  Jelikož Jakub I. byl syn skotské
Bloody  Mary,  prořímské  Marie  Stuartovny,  která  byla popravena za
přípravu  atentátu  (ve  spolupráci  s  papežem)  na královnu Alžbětu,
nebylo to  od něj až tak  překvapující. Vyznamenal se však  také saský
kurfiřt  Jan Jiří,  který se  rovněž přidal  na stranu  Habsburků - za
postoupení  Horní a  Dolní Lužice  Sasku. Roku  1643 zabránilo porážce
Habsburků vstupem do války proti  Švédsku království dánské, kde vládl
Kristián IV.,  další příbuzný Fridricha  Falckého s jehož  podporou se
původně  počítalo. Zapojení  Uher do  války proti  Habsburkům bylo  po
celou  dobu sabotováno  tureckým  sultánem,  naposledy roku  1645, kdy
Švédům  znemožnil  dát  Habsburkům  poslední  ránu  z  milosti, tím že
nedovolil Rákóczimu připojit se k útoku na Vídeň.

Po  třicetileté křižácké  válce na  čas zamezuje  polskému postupu  na
východ  povstání  Bohdana  Chmelnického  proti  polským  okupantům  na
Ukrajině.
Jinak však na všech frontách triumfuje Vatikán.
Dvě povstání  valdenských v severní Itálii  skončila v podstatě jejich
vyhlazením.
Švédská  královna  Kristina,  která  ještě  roku  1650 vydala nařízení
zakazující upalování čarodějnic na územích Německa obsazených švédskou
armádou,  také brzy  změnila názor  a roku  1654 přestoupila  k římské
církvi.  Nejcennější předměty  z "rudolfínských"  sbírek, které  Švédi
odvezli před papeženci z Prahy, odvezla  Kristina s sebou do Říma, kde
jsou ve Vatikánu dodnes. Pokud by  se tedy mělo žádat o vrácení těchto
uměleckých předmětů, adresa je jinde než ve Švédsku.
Roku 1671 byli z Vídně vyhnáni  Židé. - Teprve po třicetileté křižácké
válce se  dostává habsburský antisemitismus  skutečně ke slovu.  Do té
doby se  Židům dařilo všechny  příkazy k vystěhování  nějakým způsobem
"zahrát do autu".
V roce 1683  byla Vídeň obležena  Turky. Francouzský "nejkřesťanštější
král"  Ludvík XIV.  posílal Turkům  na pomoc  v boji  proti Habsburkům
vojenské experty.
Opěvované hrdinství  Evžena Savojského v bojích  proti Turkům je třeba
brát poněkud  s rezervou. V  17. a 18.  století - tedy  v době, kdy se
výroba  zbraní  stala  průmyslem,  mohla  kterákoli  evropská  mocnost
Turecko  bez problémů  smést.  Turecko  však bylo  důležitým spojencem
Vatikánu proti  Rusku (a Balkánu), a  tak bylo možné jeho  chování jen
opatrně  korigovat.  Aby  to  Habsburkové  s  korekcí  nepřehnali, byl
udržován konflikt  mezi Rakouskem a Francií.  Nakonec se však Turecko,
třebaže  jej Evropa  držela ze  všech sil  při životě,  v 19.  století
stejně rozložilo.

Ludvík  XIV.   (1661-1715),  "král  Slunce",  od   roku  1685  násilně
romanizoval Francii. Následné povstání camisardů, (1702-1704, tradičně
v jihovýchodní Francii) bylo vojensky potlačeno.
V roce 1685 se v Anglii stává  králem přívrženec Říma, Jakub II. Zprvu
byl podporován  toryi (konzervativci). Čtyři  roky romanizoval Anglii,
pak byl vyhnán a na jeho  místo nastoupil Vilém Oranžský, jehož oslavy
jsou nyní v Anglii zakázány.

Nesnesitelné  finanční  požadavky  Habsburků  vyvolávaly  mnohá selská
povstání, která  byla v Čechách  a na Moravě  vždy brutálně potlačena.
Jen v Uhrách se občas  šlechtě podařilo domoci se nějakých politických
a náboženských práv.
Pokus  o zavedení  upalování čarodějnic  v této  době v Českých zemích
naproti  tomu skončil  fiaskem. Inkvizitor  byl totiž  tak horlivý, že
upálil i římského  faráře. - Byl to prý jediný  takový případ v Evropě
na několik miliónů upálených.
Připomeňme si ještě, že České země byly z vestfálského "míru" vyjmuty.
Kdyby totiž platil  i pro České země návrat ke  stavu z 1. ledna 1624,
padla by  tím i velmi  chatrná legalizace habsburské  vlády na základě
"obnoveného zřízení zemského", a Habsburkové  by v Českých zemích opět
vládli  jenom  z  titulu  moci.  Nicméně  za  legální panovníky stejně
v Čechách  nikdy  moc  považováni  nebyli,  a  tak se pro habsburského
císaře nakonec vžil titul "mocnář".

Doba Marie Terezie a Josefa II.

Marie  Terezie (1740-1780)  je dosud  někdy považována  za osvícenskou
panovnici. Tyto představy však o sobě nechala v rámci propagandy šířit
ona sama. Ve skutečnosti byl  pravdou pravý opak. Marie Terezie naopak
považovala spisy  osvícenských autorů za velmi  pobuřující a neslušné.
Po  svém otci  - Karlu  VI.  byla  prořímskou fanatičkou  a to  velice
horlivou. I podle jejího zákoníku  měli být lidé, kteří se nepodřídili
římské církvi,  zavražděni. I za  ní pokračovalo pálení  českých knih.
A ačkoli byl jezuitský  řád v celé západní Evropě  zakázán pro svou do
očí bijící kriminalitu státní mocí,  Marie Terezie jej nechala působit
až do jeho zrušení papežem v roce 1773.

Jezuitská  kriminalita byla  totiž tehdy  ostudou již  i pro  samotnou
církev.  Právě  proto  sám  papež   roku  1773  jezuitský  řád  zrušil
a ponechal vládám na  vůli, jak s jezuity drženým  majetkem naloží. Po
pár letech,  jakmile se na  činnost jezuitů jen  trochu zapomnělo, byl
řád  opět  obnoven.  Dnes  už  jezuitský  řád  samozřejmě zase ostudou
"není".
(Jezuitský řád  byl mimo jiné  obnoven zrovna v  době, kdy po  rozpadu
římské  říše Vatikán  znovu upevňoval  svou moc  pomocí nově vzniklého
rakouského císařství.)
Abychom si  přiblížili výraz "jezuitské  tmářství", připomeňme si,  že
jezuité osadili Karlův most  z propagandistických důvodů sochami právě
po úplném zatmění Slunce v Čechách v roce 1706.
(Můžeme si i  uvést, že ke konfliktu Metoděje  se Svatoplukem došlo po
zatmění v roce 878 a k upálení  Jana Husa po zatmění v roce 1415. Tato
další dvě úplná zatmění Slunce, ke  kterým došlo v historické době, se
tedy pojí  s bojem církve  proti dvěma nejvýznačnějším  postavám dějin
křesťanství ve střední Evropě. V roce 1706 tady žádná výrazná postava,
proti  které by  mohli bojovat,   nebyla, a  tak bylo  zatmění využito
alespoň  k vytváření  zrůdného nepomuckého  kultu. ...Všechna  zatmění
Slunce tedy bývají církví "náležitě" využita.)
I když  na druhou  stranu musíme  přiznat, že  i jezuité nakonec, když
viděli, že  germanizace nepokračuje tak,  jak si představovali,  jaksi

"vyměkli"  a roku  1765 zavedli  v  Čechách  a na  Moravě do  gymnázií
češtinu.
(Němci se  totiž po třicetileté  křižácké válce do  Českých zemí nijak
nehrnuli - i Německo bylo totiž silně vylidněné. Teprve v 18. století,
když  již  bylo  české   vnitrozemí  opět  zalidněno,  osídlili  Němci
- tentokrát   prořímští,  převážně   z  Bavorska   a  Rakouska,  znovu
pohraničí.)
A byla to  právě Marie Terezie, která  o deset let později,  roku 1775
češtinu na středních školách zakázala a zavedla povinně němčinu.
Zajímavý vývoj byl v Rusku, kde se jezuité zabydlili na územích, která
byla  předtím  okupovaná  Polskem.  Carevna  Kateřina II. (1762-1796),
která na rozdíl od Marie Terezie  zájem o osvícenské spisy měla, se po
zrušení jezuitského řádu papežem snažila získat jezuity na svou stranu
a využít jejich služeb. Jakmile však byl později jezuitský řád papežem
znovu  obnoven,  byli  jezuité  z  Ruska  nekompromisně  vyhnáni. Tyto
jezuity pak s otevřenou náručí přijali Habsburkové.

Přes vžité představy nebyla Marie Terezie ani císařovnou v tom smyslu,
že by se honosila císařským titulem.  Byla pouze něčím na způsob "paní
inženýrové". - Císařský titul  náležel nejprve Karlovi VII., manželovi
její sestřenice, pak jejímu manželovi Františkovi Štěpánu Lotrinskému,
a po jeho smrti v roce 1765 pak jejímu synovi Josefovi.
Marie  Terezie  nejenže  nebyla   osvícenskou  panovnicí.  Byla  spíše
panovnicí "ceausescovského typu". -  Podobně jako v případě rumunského
diktátora  Ceausesca, po  němž  se  dochovaly videokazety,  na kterých
provádí se  svými dvěma syny  a dcerou sex  ve čtyřech, a  přitom svým
"poddaným"  přísně   zakazoval  jakýkoli  heterosexuální   sex,  který
neslouží plození, Marii Terezie, o  které se traduje, jak souložila se
svými vojáky a dokonce s koňmi, měla také své "securitates", speciální
policejní jednotky na zatýkání  lidí, kteří se dopustili nemanželského
styku.
Marie Terezie vládla značně brutálním  způsobem, v jejím zákoníku bylo
hlavním důkazním prostředkem mučení, selská  povstání, která i za její
vlády pokračovala, byla krvavě potlačována armádou a četnými vraždami.
Roku  1744   vypověděla  z  Českých   zemí  Židy,  pro   velký  domácí
i zahraniční  odpor  však  musela  již  za  čtyři  roky povolit jejich
návrat.

Syn   Marie  Terezie,   Josef  II.   (1780-1790)  pak   proslul  svými
dalekosáhlými  reformami. Třebaže  tyto reformy  byly velmi  přínosné,
byly ve  své podstatě přísně  utilitární a proto  nelze ani je  příliš
spojovat s přicházejícím osvícenstvím.
Hned krátce po svém nástupu k samostatné vládě, roku 1781, vydal Josef
známý   toleranční  patent,   kterým  povolil   luteránské,  kalvínské
a pravoslavné náboženství, i když jenom jako soukromá vyznání, s mnoha
omezeními, a římská církev i nadále představovala "státní náboženství"
či přesněji státní kult.
Tato  nově tolerovaná  náboženství však  byla v  Českých zemích  známa
téměř  jen  podle  jména.  Jednota  bratrská,  svým původem ryze česká
církev,  povolena nebyla.  Navíc toto  tolerování bylo  skutečně pouze
a jenom  tolerováním. Pokud  někdo chtěl  přestoupit k  nově povoleným
církvím,  které  tedy  byly   ve  skutečnosti  pouze  trpěnými,  musel
podstoupit  šestitýdenní  vyšetřování  římským  farářem, kterému musel
i po přestupu  platit církevní daň.  Tolerovaná vyznání tedy  byla jen
jakýmsi   nákladným   "koníčkem",   něčím   navíc   k  privilegovanému
oficiálnímu kultu. Není divu, že  za těchto okolností se k tolerovaným
náboženstvím přihlásilo jen několik desítek tisíc osob.
Josef  poněkud  omezil  i  moc  římské  církve, zrušil zhruba polovinu
klášterů a  jimi držený majetek  zestátnil. Zrušil také  povinné žluté

označení Židů. Na druhou stranu  bylo Židům nařízeno, že musí přijmout
německá jména a příjmení.
Josef také  zrušil nevolnictví, v  Českých zemích roku  1781, v Uhrách
roku 1785.
Připomeňme si, že v Rusku bylo  nevolnictví sice zrušeno až roku 1861,
jelikož tam však bylo zavedeno o 102 let později než v Čechách, trvalo
nevolnictví v  Rusku ve skutečnosti o  22 let kratší dobu.  Navíc bylo
v počáteční fázi mírnější. Přes vžité názory byl totiž v Rusku poněkud
rychlejší  vývoj  než  ve  zbývající  Evropě.  V  Čechách  se zrušením
nevolnictví  zpočátku  ani  příliš  nezměnilo,  neboť  nebylo  zrušeno
poddanství,  a hned  po Josefově  smrti byla  robota obnovena. Zrušení
poddanství a  roboty bylo vyhlášeno  až roku 1848.  Nehledě na to,  že
skutečné  provedení vyhlášeného  zrušení ještě  trvalo řadu  let, roku
1848 by  v Rusku odpovídal  rok 1928, právě  rok, kdy tam  měli zrovna
největší problémy s až příliš svobodnými, příliš nezávislými kulaky.
Josef  II.  zakázal,  z  důvodu  krutosti  páchané  na zvířatech, také
parforsní hony. Platilo to však, jako i mnoho jiných jeho reforem, jen
za jeho života.
Po jeho smrti totiž ihned nastoupily snahy jeho reformy zase odbourat.
Rychle byla zpřísněna cenzura, školy  se brzy vrátily pod dozor římské
církve,  ...a  tak  dále.  Jediná  Josefova  reforma, které se dostává
i dnes sluchu, je zavedení školného na středních a vysokých školách.

Po  mezinárodní  stránce  působí  celé  18.  století  jako boj každého
s každým, možná organizovaný obratnou "diplomacií", podobně jako kdysi
stoletá válka  mezi Francií a Anglií,  a opět proto, aby  nikdo nemohl
ohrozit turecké síly, které teď měly být směrovány proti Rusku.
- Když  si  Josef  II.  dovolil  takovou  věc,  že uzavřel spojenectví
s Kateřinou  II.  proti  Turecku,  brzy  hrozilo  spojenectví  Turecka
s Pruskem proti Rakousku.
Nějaké  velké  Drang  nach  Osten  se  v  této  době, kromě intenzívní
romanizace  a germanizace  již dobytých  území, nekonalo.  Naopak, při
trojím dělení Polska si i Rusko zabralo kus.

Osvícenství, Napoleon a ti druzí

V 18. století se v Evropě  opět dostávají na povrch některé renesanční
a humanistické  myšlenky. (A  ne renesanční  jen v  úzkém slova smyslu
- například zásadu, že každý zákon, který se nevztahuje na všechny, je
loupeží, hlásal již ve 12. století také židovský učenec Maimonides.)

Od třicetileté křižácké války však dochází oproti renesančnímu myšlení
k závažnému  posunu,  k  odštěpení  vědy  od  filosofie.
Myšlení  bylo  přesměrováno  na  vulgárně materialistický karteziánský
mechanicismus,  pohled  nazývaný  vědecký,  ale  zcela  neživotný,  na
nynější slepou  kolej. (I když  Descartes zase až  takový materialista
nebyl a ještě uznával existenci duše. Tu církev zavrhla až později.)
- Stručně řečeno,  věda zabředla odtržením od  filosofie do mrtvolného
materialismu, a  z filosofie, odtržené od  přírodních věd, od reality,
vznikl blábol.
Pro tento myšlenkový proud se později vžil název osvícenství.
Nakolik se  na tomto přesměrování osvícenství,  které původně vznikalo
jako pokus o  návrat renesance po jejím potlačení,  podílely i některé
skupiny,  nazývající  se  zednářskými  (kterýmžto  názvem  se nazývají
spolky nejrůznějšího druhu), ale přitom  řízené Vatikánem, by stálo za
další výzkum.
Je  zajímavé, že  ve stejnou  dobu (tj.  těsně po třicetileté křižácké
válce) se v Rusku, kde tehdy nebyla věda natolik vyvinutá, aby ji bylo
možno odtrhávat  od filosofie, podařilo  vyvolat rozkol v  pravoslavné

církvi. A ještě zajímavější je,  že centrem tohoto rozkolu byl klášter
Solovky  (na  Soloveckých  ostrovech  v  Bílém  moři),  kde  měly  být
uschovány zbytky  knihovny Ivana Hrozného.  Bylo snad cílem  se těchto
písemností zmocnit?
Za  třicetileté křižácké  války také,  po porážce  Fridricha Falckéno,
Habsburkové zničili  všechny knihovny v  Heidelbergu, posledním centru
renesance,  ve kterých  se  tamní  učenci patrně  snažili shromažďovat
každou  jen trochu  podobnou literaturu.  (Část knih  byla odvezena do
Vatikánu.)

Osvícenství  vyvrcholilo  francouzskou  revolucí,  která  sice  začala
prohlášením  rovnosti  všech  lidí,  svobody  slova  a  shromažďování,
a zestátněním  majetku drženého  církví, brzy  se však  zvrtla ve svůj
pravý opak.
K moci se  dostal Napoleon (1799-1815),  který se roku  1804 prohlásil
císařem.  Zdá se,  že když  už se  prohlásil za  císaře, tak prostě na
východ táhnout  musel, že to  ani jinak nešlo,  i když byl  úspěch tak
nepravděpodobný.  Jeho  křižácké  tažení  s  víc  než šestsettisícovou
armádou do  Ruska v roce 1812  totiž těžko mělo nějaký  jiný důvod než
právě ten,  že byl císařem, a  sotva mohlo skončit jinak  než tak, jak
skončilo. - Ostatně na Caesara si  Napoleon hrál už při své výpravě do
Egypta roku 1798. Ve svém opičení po starověkém Římu zašel dokonce tak
daleko, že chtěl znovu zavést gladiátorské zápasy.
Po porážce Napoleona  se však brzy dohodli na  společném postupu proti
osvícenským  či  renesančním  myšlenkám  i  ruský  car, rakouský císař
a pruský  král.   I  když  ruský   car  Alexandr  si   počínal  vcelku
svobodomyslně až  do roku 1818.  Byl to právě  car Alexandr, kdo  roku
1815  udělil Polsku  ústavu založenou  na polské  ústavě z  roku 1791,
která  je považována  za nejstarší  psanou ústavu  v Evropě.  (A nejen
v Evropě - americká ústava z roku 1787 by sice byla teoreticky starší,
jelikož je ale napsána na konopném papíře, podle současných amerických
zákonů neplatí.)
Napoleonovo  tažení na  východ  by  nebylo pořádnou  křižáckou válkou,
kdyby  Napoleon také  nevyužíval spojenectví  Turků. Turci  se snažili
úplně zničit  Srbsko, kde v letech  1804-1813 probíhalo povstání proti
tureckým  okupantům, vedené  Karadjordjem. Srbové  osvobodili Bělehrad
a za nastalé turecké války proti Rusku v letech 1806-1812 koordinovali
své akce s  ruskými vojsky. Když Rusové roku  1812 uzavřeli s Tureckem
mír,  aby  si  uvolnili  ruce  k  boji  proti Napoleonovu vpádu, Turci
nedodrželi  dohodu  a  všechna  svá  vojska  vrhli  proti  Srbsku. Car
Alexandr  ještě  podpořil  nové  Obrenovičovo  povstání  v Srbsku roku
1815, které vedlo k jakési autonomii.
Řecké  povstání  hetéristů  roku  1821  proti  turecké okupaci již car
nepodpořil.  Vůdce  hetéristů   Alexander  Ypsilanti,  který  vyhlásil
samostatnost Řecka,  byl vězněn v  "Rakousku". Nezávislost Řecka  byla
prosazena až  po další turecko-ruské  válce, v letech  1828-1829, a za
dalšího  cara,  Mikuláše  I.,  na  jehož  nátlak  byl  také  Alexander
Ypsilanti rakouskými úřady propuštěn z terezínského vězení.

Během napoleonských  válek docházelo od roku  1799 k průchodům ruských
vojsk  Českými zeměmi  - po  dlouhé době  dochází ke  kontaktu českého
obyvatelstva  s  pravoslavím.   Roste  národní  uvědomění  slovanských
národů,  po  celé  východní  Evropě  se  probouzejí myšlenky slovanské
vzájemnosti. Roku  1826 vzniká Matice  srbská, vydavatelská organizace
na  podporu srbské  literatury, která  se stala  vzorem pro  zakládání
matic  u  ostatních  slovanských  národů  (Matice  česká byla založena
v roce 1831).
K potlačení  všech národních  hnutí a  osvícenských myšlenek nastolily
evropské vlády intenzívní policejní teror a tuhou cenzuru.

Opět  se na  výsluní moci   vrátil papež,  kterého předtím  Josef II.,
pařížští  revolucionáři, ani  Napoleon  nemínili  až tak  považovat za
vládce   zeměkoule.  Papež   obnovil  svůj   osvědčený  nástroj   moci
- jezuitský řád, v  Římě byli Židé opět uzavřeni  do ghetta a papežská
policie se stala svou brutalitou  opravdu příkladnou. K ilustraci může
posloužit  amnestie  po  volbě  nového  papeže  v  roce 1846, kdy bylo
propuštěno  přes  deset  tisíc  politických  vězňů.  To  bylo na sotva
třímiliónový papežský stát vskutku dost.
Dochází k restauraci moci římské církve, ovšem k takové restauraci, ve
které Řím nemusí platit - i nové kostely museli poddaní stavět zadarmo
v rámci robot.  Ani římská církev  však nebyla jednotná.  Už nestačilo
být  jenom  jejím  členem.  Pronásledováni  byli  i  ti členové římské
církve, u kterých bylo podezření, že jsou moc osvícení.

Rok 1848 a následné protiakce

Stále narůstající policejní  a římský teror vedl roku  1848 k revoluci
ve většině evropských zemí. Tato revoluční hnutí, převážně za občanská
práva a  osobní svobody byla  všude brutálně potlačena.  Nejdále zašla
revoluce  v Římě,  odkud byl  papež Pyj  IX. vyhnán  a byla  vyhlášena
Římská  republika.   Římská  republika  však   byla  během  půl   roku
zlikvidována francouzskou intervenční armádou.
V Čechách se  tehdy volalo, jako po  předpokladech začátku politického
života, po ozbrojení lidu a zrušení cenzury.
Ačkoli čeští obrozenci otevřeně říkali,  že carské Rusko je despotický
stát, varovali před  ním, a carská vláda svým  poddaným zakázala účast
na  pražském Slovanském  sjezdu, byli  obviňováni z  toho, že  usilují
o spojení s Ruskem. Přitom to  byla naopak právě rakouská vláda, která
tajně  vyjednávala s  ruským carem,   aby jí,  kdyby měla  problémy se
Slovany, pomohl nastolit to pravé samoděržaví.
Pražský Slovanský  sjezd, který se konal  roku 1848, probíhal poklidně
a byl  již  připraven  dekret  na  odvolání  Windischgrätzových  vojsk
z Prahy. Na nátlak zástupců Spolku Němců z Čech, Moravy a Slezska bylo
toto odvolání zrušeno.
Následné povstání, které vojáci vyprovokovali, nebylo vůbec připravené
a nemělo  nejmenší  naději  na  úspěch.  Šlo  o  "moderní  válku", kdy
Windischgrätzovi   vojáci  z   okolních  kopců,   sami  nezasažitelní,
bombardovali Prahu těžkým dělostřelectvem.
(Windischgrätzovi  se  později  říkalo  rakouský  Alba, podle Fernanda
Alvareze  Alby  z  Toleda,  masového  vraha  z 16. století, působícího
v Nizozemí, kde také mimo jiné zaváděl DPH.)
Bylo  také poprvé  použito mediální   války. V  době povstání  v Praze
- paradoxně  zrovna v  době, kdy  spolu Češi  a Němci  svorně stáli na
barikádách,  všechny německé  noviny chrlily  nesmysly o  tom, že Češi
v Praze vyvražďují Němce, jakých  "zvěrstev" se dopouštějí, jak dělají
masové hroby.  Zprávy přebíral i anglický  tisk. "Hrůzy páchané Čechy"
byly  srovnávány   s  kdysi  obdobně   vymyšlenými  "hrůzami",  údajně
páchanými husity.
Probíhala  obrovská  dezinformační  kampaň,  která  byla  právě  tehdy
umožněna  tím,  že  již  došlo  k  tak masovému rozšíření periodického
tisku. Někteří Němci  volali po "ochraně a záchraně  Němců v Čechách",
a přitom  podle všeho  již v  té době  měli sami  plány na  vyvraždění
Slovanů. Tvrdili, že Německo je "ohroženo moderními husity" a vyzývali
k protičeské křižácké válce, vykřikovali nesmysly o "ultra-Češích".
(Pokud  jde   o  ohlasy  husitství  v   pražském  povstání,  není  bez
zajímavosti, že ruský anarchista Bakunin,  který se jej také účastnil,
měl anglický pas vystavený na jméno Anserson - Husův syn.)
Skutečnost,  že  se  původně  demokratické  hnutí  v  Německu  změnilo
v protislovanskou  kampaň, bývá  považována za  hlavní příčinu porážky

revolučního hnutí  roku 1848 v  celé Evropě. Na  postavení Němců proti
Slovanům tedy nutně  měl někdo zájem. Po potlačení  hnutí byl ve všech
zemích zaveden ještě větší policejní a římský teror. Místo cenzury byl
tisk  zakázán  úplně  a  z  restaurace  moci  římské  církve  se  stal
přepychový hotel.

V roce 1848 se  na frankfurtském sněmu jednalo také  o spojení Německa
s Rakouskem a společném Drang nach Osten.
Prusko,  které  zpočátku  občas   brzdilo  rozpínavost  římské  církve
(dokonce  toleranční patent  Josefa II.  byl vydán  na nátlak Pruska),
brzy přešlo  ke svému vlastnímu, "soukromému"  Drang nach Osten, který
se od rakouského moc nelišil. Mezi oběma zeměmi však  byly i pak ještě
příliš velké  rozdíly, a tak ke  spojení nedošlo. ...I když  již tehdy
byli  Němci z  Čech  těmi  nejhorlivějšími "velkoněmci",  toužícími po
anšlusu.  Napětí mezi  Pruskem a  Rakouskem se  naopak stupňovalo,  až
vyvrcholilo v roce 1866 bitvou u Hradce Králové.

V roce  1852  se  ve  Francii  opět  prohlásil  císařem  Napoleon III.
a vzniklo  tak druhé  císařství. Když  byl císařem,  musel táhnout  na
východ i  on, a tak  začala krymská křižácká  válka (1853-1856), jeden
z nejkrvavějších konfliktů  19. století, kdy  Francie, Turecko, Anglie
a Rakousko bojovaly proti Rusku.
(Zajímavou shodou okolností opět je, že v rámci krymské křižácké války
se Angličané roku 1854 pokoušeli  dobýt zmíněný klášter na Soloveckých
ostrovech.)
Napoleon  III. byl  navíc  také  největším ochráncem  papežského státu
a papeže, který toho hned využil a  roku 1854 vyhlásil dogma o Mariině
panenství. (Zázrakem tedy není ani tak Mariino panenství samotné, jako
spíše  "skutečnost", že  se stala   pannou až  roku 1854).  Dva pokusy
Garibaldiho osvobodit Řím byly neúspěšné.
Také František  Josef I. (1848-1916) uzavřel  roku 1855 konkordát mezi
rakouskou vládou a Vatikánem,  kterým byly zrušeny josefínské reformy,
a po  kterém nebylo  příliš jasné,  kdo v  rakouském císařství vlastně
vládne, jestli on nebo papež. A  tak bychom Františka Josefa, který se
tituloval  "císař z  boží milosti",  možná měli,  přinejmenším od roku
1870,  kdy  byl  vyhlášením   papežské  neomylnosti  v  římském  kultu
i formálně  nahrazen bůh  papežem,  nazývat  spíše císařem  z papežovy
milosti.

Porážka komuny, berlínský kongres a balkánské války

Roku 1870 byli nakonec Napoleon III. i papež poraženi a římskou církví
okupované  území  bylo  přičleněno  k  Itálii.  Papež  se prohlásil za
"vatikánského  vězně"  -  což  bychom  si  mohli  vyložit  spíše  jako
vatikánského  zločince. Když  nemohl  papež  ovládat poddané  z titulu
světského  vládce,   vymyslel  si  jako  nový   nástroj  dogma  o  své
neomylnosti, aby tak mohl poroučet  z tohoto titulu.
(Nepřekvapí proto  příliš, že byl  Pyj IX., který  byl prý známý  také
svým   fanatickým   antisemitismem,   v   roce   2000   prohlášen   za
blahoslaveného.)
Porážka  Napoleona III.  umožnila vznik  Pařížské komuny  (roku 1871).
Mezi prvními dekrety Komuny nechybělo  ani osvobození státu od církve.
Pařížská komuna však neměla dlouhého  trvání, neboť téměř zároveň bylo
vyhlášeno německé císařství, "druhá říše" (1871-1918), která "převzala
štafetu"  francouzského druhého  císařství, a  která rychle  a ochotně
pomohla Komunu porazit.
Prusko se  sice hned na  to dostalo do  konfliktu s papežem  a v rámci
kulturkampfu, "kulturního  boje německého národa  proti romanismu", mu
i zastavilo finanční podporu, tento  kulturkampf však byl překážkou ve

vztazích  s  prořímským  Rakousko-Uherskem,  a  tak  nakonec vyzněl do
vytracena a  Prusko s Rakousko-Uherskem roku  1879 uzavřelo tajný pakt
pro  tažení na  východ, ke  kterému se  posléze (roku  1882) připojila
i Itálie.   Prusko  postupně   skoncovalo  i   s  posledními   náznaky
kulturnosti, císař  Vilém II. (1888-1918) dvakrát  navštívil papeže ve
Vatikánu,  obnovil s  ním spolupráci  a roku  1890 obnovil  i finanční
podporu  římské  církvi.  Vilém  II.  byl  kromě  toho velkým přítelem
tureckého sultána a  také se hlásil ke starověkým  Hunům. ...Ve stejný
rok,  kdy  byl  uzavřen  pakt  s  Rakouskem,  byla  v Německu založena
i Antisemitská liga.

V roce  1867 dosáhlo  Srbsko odchodu  tureckých vojsk  ze země. Srbsko
kromě toho  zorganizovalo Balkánský svaz, určený  k boji proti turecké
okupaci Balkánu.
Hned následujícího roku se na pařížské konferenci velmoci postavily za
Turecko  při jeho  útoku proti  Krétě. Roku  1871 se  pak na londýnské
konferenci  Anglie  plně  postavila  za  Turecko  v  jeho  boji  proti
balkánským Slovanům, Arménům a Gruzínům.
V letech 1875-1876  na Balkáně propukla protiturecká  povstání v Bosně
a Hercegovině  a v  Bulharsku, která  přerostla v  srbsko-černohorskou
válku proti Turkům (1876-1877).
Tento  konflikt vedl  k další  rusko-turecké válce,  vedené za svobodu
slovanských  národů  na  Balkáně  (1877-1878),  která skončila rychlým
vítězstvím ruských vojsk, která se  ve svém postupu zastavila až těsně
před Cařihradem.
Na  berlínském  kongresu  v  roce   1878  však  bylo  Rusko  ostatními
evropskými  mocnostmi  (hlavně  Anglií)  donuceno  území osvobozená od
Turků  opět  vydat.  Rakousko-Uhersku  bylo  dovoleno  okupovat  Bosnu
a Hercegovinu  (a "sandžak"),  Turecku Makedonii,  další části Balkánu
a Arménii,  čímž  byl  položen  základ  pro  pozdější genocidu Arménů.
Turecko, kterému se  tehdy říkalo "nemocný muž na  Bosporu", Anglii za
odměnu    postoupilo    okupovaný    Kypr.    Konflikty   s   Tureckem
a s Rakousko-Uherskem na Balkáně samozřejmě pokračovaly.
V roce 1909  T. G. Masaryk  vystoupil proti inscenovanému  záhřebskému
procesu,   který   byl   veden   proti   údajným  účastníkům  údajného
velkosrbského  spiknutí,  a  ve  kterém  prokurátor  žádal pro všechny
"trest" smrti. Ať však byly  rakouská justice, diplomacie a zahraniční
politika, které  Masaryk kritizoval, jakékoliv, tehdy  byl ještě, když
vyšla najevo smyšlenost celé záležitosti, proces zastaven.
Roku  1912 byl  k boji  proti turecké  okupaci Balkánu  znovu vytvořen
Balkánský svaz  a krátce na  to začala první  balkánská válka. Západní
mocnosti    se    postavily    na    stranu    Turecka   diplomaticky,
Rakousko-Uhersko i vojensky. Jen jejich  zásah opět zabránil v postupu
vojsk Balkánského svazu na Cařihrad.
Z podnětu Anglie tehdy vznikl na londýnské konferenci (1912-1913) jako
"protiváha" proti Srbsku nový stát  Albánie, ke kterému byly připojeny
i okupované části řeckého, srbského a černohorského území.
Jak  později  psal  František  Josef  německému  císaři  v  memorandu,
vypracovaném těsně před sarajevským atentátem:
Podařilo  se, jako  protiváhu proti  pronikání Srbů,  vytvořit základy
samostatného albánského státu, který bude  možné za několik let, až se
vytvoří  jeho vnitřní  organizace,  využít  také jako  vojenský faktor
v kalkulacích Trojspolku. (Tedy v rámci Drang nach Osten.)
Krátce po první balkánské válce  získalo Rakousko-Uhersko a Německo na
svou stranu i Bulharsko, a bulharským útokem proti Srbsku začala, roku
1913,  druhá balkánská  válka. Téhož  roku vyslalo  Německo do Turecka
desítky vojenských  poradců a roku  1914 pak půjčilo  Bulharsku velkou
částku peněz  na vojenské účely,  aby se Bulharsko  mohlo připravit na
další válku.  (Německý generál Colmar  von der Goltz,  známý také jako

Goltz-Paša,  však pomáhal  reorganizovat tureckou  armádu již  od roku
1883.)

Druhá polovina  19. století byla  také dobou osvobozeneckých  hnutí ve
střední  a jižní  Americe, kdy  se řada  zemí vymanila  z moci  římské
církve. S pomocí USA byla však v těchto zemích moc římské církve znovu
nastolena.  V   samotných  USA  bylo  právě   v  této  době  dokončeno
vyvražďování indiánů.
Kromě  verze,  že  Abraham  Lincoln  byl  zavražděn  za  to, že zrušil
otrokářství,  se nabízí  ještě druhá,  podle které  by jeho protivníci
zrušení  otrokářství  ještě  "vydejchali",   ne  však  to,  že  zrušil
povinnost církevního sňatku.
Pokud jde o česko-francouzské vztahy,  které byly ke konci 19. století
navazovány,  a zavádění  francouzštiny na  českých "reálných" školách,
nemyslím si, že  by k tomu vedly až v  takové míře sokolské zájezdy do
Francie, nebo jenom  kulturní kontakty. Myslím, že k  tomu spíše vedla
reakce  na  domácí  situaci,  kde  vládla  "symbióza  trůnu a oltáře",
a sympatie  s  Francií,  jakožto  se  zemí,  která  vypověděla  římské
církevní  řády (hlavně  jezuitský), zrušila  církevní školy, přerušila
s Vatikánem diplomatické styky a v roce 1905 provedla osvobození státu
od církve.

Nástup 20. století

Podobně  jako   sedmnáctému  století  předcházel   "svatý"  rok  1600,
dvacátému  století předcházel  "svatý" rok  1900. Oba  tyto roky  byly
spojeny  s  poutěmi  do  Říma  a  s  udělováním odpustků. Podobně jako
sedmnáctému století s jistým  předstihem předcházel tridentský koncil,
dvacátému  století   také  s  předstihem   předcházely  výrazné  změny
v dogmatice  římské církve  - vyhlášení  Mariina panenství  a papežovy
neomylnosti.  Pokud  příchod  17.  století  předznamenávalo  jezuitské
"šílenství", předcházel i příchodu 20. století nový silný nápor římské
propagandy.
Jestliže  římská  církev  v  17.  století  rozpoutala "první evropskou
válku" (třicetiletou  křižáckou), ve 20.  století rozpoutala hned  tři
světové (nebo  čtyři, podle toho, jak  je počítáme). A pokud  papež na
začátku  třicetileté  křižácké  války  poslal  Habsburkům  jako  pomoc
v jejich boji proti renesanci černomagickým obřadem připravený meč, na
začátku  první  světové  křižácké   války  církev  například  v  Praze
uspořádala svatováclavské procesí, které mělo vyprosit "vítězství" pro
rakouské zbraně. (O německém Gott mit uns a o podílu Vatikánu na třetí
světové křižácké válce ani nemluvě.)
Krátce řečeno,  dvacáté století se  stalo stoletím neobvyklé  aktivity
římské  církve, proti  které  byla  i potridentská  protirenesance jen
slabým odvarem.

Renesanční myšlení a vzpomínky na pravoslaví se v 19. století částečně
vracely  v  romantismu,  ke  konci  století  pak  v  secesi,  která je
v zahraničí často považována za dílo jediného člověka - Alfonse Muchy.
Alfons  Mucha  se  inspiroval  pravoslavím  zejména  pro  svůj  cyklus
Slovanská  epopej.  Cestoval  po  všech  slovanských  zemích,  v Rusku
obdivoval kostely a jak je  ...všechno čistě byzantské a slovanské, na
Balkáně pilně zakresloval srbské  kroje. Celý dokončený soubor dvaceti
monumentálních pláten odevzdal roku 1928  městu Praze jako dar. Obrazy
samozřejmě  nejsou  v  Praze   vystaveny.  Byly  "uklizeny"  na  zámek
v Moravském  Krumlově,  jedno   z  dopravně  nejnepřístupnějších  míst
v republice,  takže je  nemůže hned  tak každý  vidět. Když Mucha roku
1939 zemřel, římský kněz jej odmítl pohřbít.

Pokud jde o vývoj v Rusku, velmi zajímavá je záhadná postava Grigorije
Jefimoviče  Rasputina, pravoslavného  mnicha, považovaného  mnohými za
svatého muže.  Zprávy o něm jsou  velmi rozporuplné, novější informace
se však zdají vyvracet stará tvrzení. Můžeme se tedy ptát: Je pravdou,
že by pracoval pro Němce, nebo to bylo úplně jinak?
Rasputin jisté schopnosti nepochybně měl,  na carskou rodinu měl jistý
vliv, a  něco věděl. Ubíral by  se vývoj jinam, kdyby  nebyl roku 1916
zavražděn? Nebo  tolik pil proto,  že věděl, kam  věci spějí, a  že to
nemůže ovlivnit?
V Rusku probíhal zcela  jinak i vývoj filosofie. Jelikož  na rozdíl od
ostatní  Evropy v  Rusku nedošlo  v  17.  století k  odtržení vědy  od
filosofie,  renesanční  myšlení  pak  přežívalo  právě  v pravoslavném
Rusku.
Ačkoli panuje přesvědčení, že  i pravoslaví časem úplně zdegenerovalo,
existovala v Rusku na konci  minulého století filosofická škola, která
vycházela z  pravoslaví, a která rozpracovávala  celostní pohled. Tato
pravoslavná filosofie navíc rozpracovávala  témata, která by si člověk
spojoval spíše  s indickou filosofií  než s evropskou,  a už vůbec  ne
s křesťanskou.
Ruská  filosofie se  tedy vyvíjela  jako celostní.  K tomuto  pojmu se
západní filosofie dopracovala až o sto let později. (Nehledě na to, že
snad největší "západní" propagátor celostní filosofie, Stanislav Grof,
je  Čech.) Patrně  nejvýznačnější představitel  této ruské  filosofie,
Vladimír Sergejevič  Solovjev, vytýká Descartovi jeho  dělení na hmotu
a ducha  (které  později  vedlo  až  k  popření  ducha) zcela obdobným
způsobem,  s  jakým  se  můžeme  setkat  v  nynějších  úvahách o novém
paradigmatu,.
Ruská náboženská  filosofie se snažila najít  komplexní (celnoj) smysl
světa,  opodstatnění lidské  existence, usilovala  o komplexní  vědění
(celnoje znanije). Naproti tomu  pseudokřesťanská západní filosofie ve
stejné době vše jen soustavně rozbíjela, ničila, štěpila - pitvala.

Podobně,  jako  v  předhusitské  době  existovaly  v Čechách dva směry
- lidové  a  učené  "kacířství",  existovaly  tedy  obdobné  dva směry
i v předrevolučním Rusku. Za  obdobu lidového "kacířství" bychom mohli
považovat   křesťanství  rasputinovského   typu,  za   obdobu  učeného
"kacířství"  Solovjevovu filosofii.  Proto nepřekvapuje,  že se  proti
Rusku,  podobně   jako  předtím  proti   husitských  Čechám,  "muselo"
zasáhnout.
(Nehledě na  to, že další ruský  spisovatel, Konstantin Leonťjev tehdy
dokonce opět volal po obnovení Byzantské říše...)

První světová křižácká válka

Za  počátek  první  světové  křižácké  války  bývá demagogicky vydáván
sarajevský atentát roku 1914.
Je to  směšné, protože Německo  se na válku  dlouho připravovalo a  od
roku   1912  přípravy   ještě  zintenzívnilo.   S  rozsáhlým  válečným
konfliktem  se tehdy  všeobecně počítalo,  ale ani  po atentátu  nikdo
nevěřil, že by tento konflikt mohl vypuknout kvůli Srbsku.
Někdy  bývá  František  Ferdinand  d'Este  považován  za  "osvíceného"
a tvrdí  se, že  atentát byl  pro slovanské  národy neštěstím, protože
Ferdinand, na rozdíl od  Františka Josefa, plánoval zavést federativní
uspořádání.
Ferdinand sice federaci plánoval, ale v duchu "rozděl a panuj". Území,
které  mělo  být  v  rámci  tohoto  federativního  uspořádání vymezeno
českému  národu,  až  příliš  nápadně  připomíná  pozdější protektorát
Böhmen und Mähren.

Jeho  panování by  pro Slovany  asi příliš  příznivé nebylo. Ferdinand
o sobě prohlašoval, že existuje  jen pro uskutečnění jednoty Rakouska,
a v  tom  se  opírá  o  dynastii,  papeže  a  němčinu.  S němčinou byl
obzvláště  fanatický. Ani  jeho žena  - Žofie  Chotková nesměla na své
děti mluvit česky.
Ferdinandovo  politické  zaměření,  včetně  jeho  antisemitismu,  bývá
považováno za nejpodobnější pozdějšímu fašismu.

Čtrnáct dní před  atentátem v Sarajevu německý císař  Vilém II. osobně
navštívil  rakouského  následníka  Ferdinanda  d'Este  na  jeho  zámku
Konopišti.  Vilém  s  ním  chtěl  projednat  plány  na  budoucí  válku
- Ferdinand  řídil  Rakouskou  vojenskou  kancelář  -  ale  zřejmě  se
nedohodli.
Ferdinand  totiž prohlašoval,  že  nikdy  nepovede válku  proti Rusku,
protože si  uvědomoval, že by skončila  katastrofou. Ferdinand byl pro
opatrnost,  a   třebaže  byly  v  Rakousku   značně  silné  hlasy  pro
"preventivní"  válku  proti  Srbsku,  i  válku  na  Balkáně chtěl vést
nepřímo, štvaním jednotlivých balkánských  států proti sobě. Ferdinand
sice nebyl proti  válce jako takové, chtěl však počkat,  až na ni bude
Rakousko dostatečně silné.
(Ferdinand  tedy  byl  zatím  pro  balkanizaci  Balkánu.  Balkanizace,
jakožto metoda rozeštvávání zvenčí, se  tak jmenuje právě proto, že ji
Habsburkové používali na Balkáně.)
Údajná  sebevražda jediného  syna Františka  Josefa, korunního  prince
Rudolfa v roce  1889, krátce po nastoupení Viléma  II. na pruský trůn,
bývá také vysvětlována tak, že  Rudolf nechtěl Viléma poslouchat. - Má
se  za to,  že Vilém  jej  chtěl  přimět k  tomu, aby  svrhl Františka
Josefa, ujal se vlády, a začali společně válčit.
Na povrch tedy opět vysvítá onen  "napoleonský vzorec" - když se Vilém
stal císařem, musel prostě táhnout na východ, a udělal všechno pro to,
aby toho dosáhl.
(I když je  otázkou, jestli máme na skutečnost,  že vždy, když vzniklo
nějaké "císařství"  nebo "říše", následovalo tažení  na východ, hledět
jako na pouhé  opičení, nebo jestli máme tento  fakt přičítat tomu, že
jelikož  pojmy  císař  a  říše  jsou  v podstatě součástí terminologie
římské  církve, prohlášení  se císařem  bylo de  facto ztotožněním  se
s plány  Říma, který  pak takového  císaře do  svého Drang  nach Osten
prostě vmanipuloval.
Každopádně se  německé výboje na východ  po navázání spolupráce Viléma
s papežem nejeví  jako "soukromé" paralelní  pruské Drang nach  Osten,
třebaže  v Pobaltí  tento rys   i nadále  přetrvává, ale  jako součást
vatikánského plánu.)

K atentátu v Sarajevu došlo až po změně trasy, na místě, kam Ferdinand
původně  vůbec jet  neměl a  rozhodl  se  k tomu  na poslední  chvíli.
Atentát tedy  mohl být těžko řízen  na dálku z Bělehradu.  - Informace
musely přijít z Ferdinandova bezprostředního okolí.
Dnes  se nikdo  netají s  tím, že  německá tajná  služba o  přípravách
atentátu   "přinejmenším   věděla".   Vyšetřovací   komise  rakouského
ministerstva   zahraničí  navíc   tehdy  došla   k  závěru,   že  "nic
nenasvědčuje, ba  ani nedává důvod  k podezření, že  o celém spiknutí,
přípravě  atentátu a  opatřování zbraní  měla srbská  vláda vědomost".
Zajímavé také je, že nikdo z těch, kdo byli za Ferdinandovu bezpečnost
při návštěvě  Sarajeva odpovědni, nebyl  volán k odpovědnosti.  Za tím
však může být  i skutečnost, že František Josef  nemohl Ferdinanda ani
vystát.

Nicméně atentátu  bylo použito jako  záminky k zahájení  první světové
křižácké války.

Srbské  vládě  bylo  posláno  ultimátum,  o  kterém  se  i  v  Londýně
vyjádřili, že ho žádný stát, který si váží sebe sama, nemůže přijmout.
Srbská vláda vyšla Rakousku všemožně  vstříc, chtěla se vyhnout válce.
Přijala rakouské  ultimátum s výjimkou jediného  bodu, jehož realizace
by prakticky likvidovala suverenitu srbského státu.

Hned  na  to  začala  rakousko-uherská  dunajská  flotila  bombardovat
Bělehrad.
Jakmile Rakousko-Uhersko zaútočilo na  Srbsko, Německo vyhlásilo válku
Rusku.
I když  bývá první  světová  křižácká  válka popisována  jako výsledek
konfliktu   mezi   trojspolkem   -   Německem,   Rakouskem   a  Itálií
a trojdohodou  - Anglií,  Francií a  Ruskem, hlavní  směr útoku byl na
východ - Drang nach Osten.
Konflikt mezi Německem  a Francií byl pouze předstíraný  a jeho účelem
bylo  odvrátit pozornost  od skutečného  cíle tažení.  Třebaže v rámci
vyšší  věrohodnosti tohoto  předstírání obě  strany obětovaly  milióny
životů.
Itálie  nakonec  vstoupila  do  války  proti  svým  bývalým spojencům,
Rakousku a Německu - přestože papež velmi naléhal, aby bojovala "na té
správné straně".
USA zůstaly neutrální  a vyčkávaly, jak se bude  konflikt vyvíjet, aby
se nakonec mohly  z prestižních důvodů připojit na  stranu vítěze. USA
v té době ještě neměly všeobecnou  brannou povinnost. Zavedli ji až po
vstupu do války.
I když  navenek  v  této  válce  bojovalo  Rakousko-Uhersko,  Německo,
Turecko  a Bulharsko  proti "ostatním  státům světa",  jelikož tu byly
tajné  dohody,  není  až  tak  důležité,  na  které  straně který stát
oficiálně stál.

Hned  v  začátku  války  Německo  nevyužilo  příležitosti  dobýt Paříž
a přešlo k  poziční zákopové válce,  kde platila tichá  dohoda, že ani
jedna strana se nebude snažit postoupit.
Aby Francie Německu  umožnila vedení války, předala mu  bez boje pánev
Briey-Thionville na  pomezí Francie, Lucemburska  a Německa s  doly na
železnou  rudu.  Na  dodávky  rudy  z  těchto  dolů bylo Německo zcela
odkázáno  a bez  nich by  muselo válku  okamžitě ukončit.  Francouzský
vojenský  štáb a  president proto  zakázali jakýkoliv  pozemní útok na
dané  území nebo  jakékoliv bombardování  tamních zařízení  nebo vlaků
odvážejících  rudu   do  Německa.  Francouzští   letci,  kteří  zákazu
neuposlechli a  na zařízení v  Briey svrhli několik  bomb, byli přísně
potrestáni.
Poziční  zákopovou  válkou  skončila  situace  i  na  rakousko-italské
frontě.
Jak  Francie, tak  Itálie pak  nátlakem nutily  Rusko, aby na východní
frontě předčasně  útočilo "k odlehčení jejich  front". Místo aby Rusko
mohlo použít  strategii osvědčenou za  Napoleona a později  i za druhé
světové křižácké války  - pustit nepřítele do vnitrozemí,  kde pak sám
zajde  zimou  a  na  nemožnost  zásobování,  zbytečně  se  vyčerpávalo
útočením, což pak vedlo k jeho porážce.

Mezitím  v  Rusku  došlo  k  revoluci  a  Rusko  oznámilo, že přestává
bojovat.
(Na  rozdíl  od  vžitých  představ  proběhla  říjnová  revoluce  téměř
pokojně, při dobývání  Zimního paláce bylo jen šest  mrtvých. - Nebyla
to tedy  akce, která by  v tomto směru  přesáhla nyní běžné  policejní
zásahy  proti   pokojným  demonstracím,  o   kterých  dnešní  politici
prohlašují, jak jsou  v souladu se zákonem a  zcela adekvátní. V Rusku

byl  hned po  převzetí moci  dokonce zrušen  trest smrti.  K pozdějším
miliónovým obětem  došlo až v  důsledku intervence zahraničních  vojsk
a vyvolané   občanské    války.   Pokud   se    někdo   rozplývá   nad
"bělogvardějci",  měl  by  si  také   uvědomit,  že  "bílí"  v  letech
1918-1920 vyvraždili 100.000 Židů.)
Následoval rozsáhlý útok německých  a rakousko-uherských vojsk na celé
čáře ruské fronty a okupace téměř poloviny evropské části Ruska.
Rusko nakonec s  Německem a jeho spojenci uzavřelo  v Brestu Litevském
extrémně   nevýhodný   brestlitevský   "mír".   (Přesnější   je  výraz
brestlitevský diktát.  Shodou okolností šlo  o stejný Brest,  kde bylo
roku 1596 brestským diktátem rozhodnuto o podřízení pravoslavné církve
na  Polskem okupovaných  územích  papeži.)  ...Jednou z  příčin, které
vyvolaly občanskou válku, pak byla právě skutečnost, že bolševici byli
pro  uzavření této  potupné  dohody  považováni částí  obyvatelstva za
příliš proněmecké.
Ihned  však  následoval  útok  anglických  vojsk,  která  se  vylodila
v Murmansku,  ze severu.  Krátce na   to došlo  k vylodění  Japonců ve
Vladivostoku  a k  útoku od  východu. Následovaly  výsadky USA a všech
západních mocností, jak na severu, tak na východě.
A ostatně ani brestlitevský "mír" nebránil  Němcům a Turkům v tom, aby
se k intervenční válce nepřipojili.

V této době  se československá ruská  legie, tvořená převážně  vojáky,
kteří na  rakouské frontě přešli  na druhou stranu  a pak bojovali  na
straně  napřed  carského  a  pak  sovětského  Ruska  -  proti  Německu
a Rakousko-Uhersku, najednou ocitla ve státě, který uzavřel s Německem
mír.  Legionáři  měli  na  západě  cestu  odříznutou  a  tak se chtěli
přesunout přes Sibiř a po moři na západní protiněmeckou frontu, kde by
pokračovali  v boji.  Jednou z  podmínek Německa  kladených Rusku však
bylo  odzbrojení  československé  legie  a  byl  znemožňován  i přesun
československých vojáků. Došlo ke  konfliktu a československá legie se
rozhodla do  Vladivostoku probít. Konflikt nakonec  vedl k zapojení se
československé   legie   do   bojů   po   boku   intervenčních  vojsk.
Pravděpodobně  zde  byla  snaha  českých  politiků  konfliktu  využít,
a zapojením  se do  intervence  získat  podporu mocností  pro myšlenku
samostatného  československého  státu.  I  tak  se  však spíše zdá, že
mocnosti neumožnily  vznik Československa z  nějaké vděčnosti, ale  že
jej  od  samého  počátku  chápaly  jako  nárazníkový stát mezi západem
a sovětským Ruskem.
Vyvraždění  carské rodiny  se také  jeví spíše  jako splnění německého
požadavku, než jako nějaká "bolševická zvůle". Když mohlo být německým
požadavkem  odzbrojení  československých  legií,  které  chtěly  proti
Německu bojovat, proč by nemohli  Němci žádat i zavraždění cara, který
jim byl  potencionálně nebezpečný tím,  že by mohl  vyzvat k překonání
vnitřních rozporů a ke společné obraně proti okupantům?

První světová křižácká válka byla  vedena, hlavně na Balkáně, ale také
v Polsku  a  na  Ukrajině,  jako  typická  křižácká válka vyhlazovacím
způsobem   -   vyvražďováním   civilního   obyvatelstva.   V   tom  se
vyznamenávala zejména rakousko-uherská a německá vojska.
Za   první  světové   křižácké  války   také  vyvrcholily   habsburské
germanizační  snahy.  -  V  Rakousko-Uhersku  platil  například  zákaz
používání češtiny,  byly vypracovávány plány  na likvidaci slovanského
obyvatelstva.
Na konci války opět oživly plány Ferdinanda d'Este na vytvoření něčeho
podobného  protektorátu Böhmen  und Mähren,  ale nedošlo  již k jejich
uskutečnění.

"Meziválečné" období

18. listopadu 1918, týden po oficiálním "konci" první světové křižácké
války,  došlo   k  vylodění  vojsk  západních   mocností  na  Ukrajině
a k rozšíření intervenční války proti Rusku ještě o útok z jihu.
Jelikož  intervence nebyla  příliš úspěšná,  mocnosti ji  v roce  1919
rozšířily i o přísnou hospodářskou blokádu Ruska.
Když nepomohlo ani to, převzalo roku 1920 na ruské frontě prapor Drang
nach  Osten Polsko,  které ve  službách mocností  a s  jejich vydatnou
pomocí  zahájilo polsko-ruskou  válku.  Tato  válka byla  pro mocnosti
úspěšná  - Polsko  okupovalo značnou  část Ruska.
(Polský  "nezávislý"  stát  vytvořily  roku  1916  Německo  a Rakousko
v podstatě jako rezervaci pro své nejvěrnější kolaboranty.)

Mezitím  však  roku  1919   na  Balkáně  vznikla  Jugoslávie  (původní
oficiální název zněl  Království SHS - Srbů, Chorvatů  a Slovinců, ale
spíše  se používal  výraz Jugoslávie),  a nebyla  naděje, že  by na ni
mohlo v dohledné  době Rakousko a Německo znovu  zaútočit. Mocnosti se
tedy  rozhodly  likvidovat  pravoslaví  a  poslední  stopy křesťanství
naopak od východu.
Vyvolaly řecko-tureckou válku (1919-1922), a třebaže byla roku 1920 ve
francouzském  Sevres s  Tureckem podepsána  mírová dohoda,  na základě
které mělo postoupit Řecku Řeky obývaná území, hlavně východní Thrákii
až na Cařihrad,  v Malé Asii pak Smyrnu s  okolním územím, výsledek se
mocnostem nelíbil, a tak smlouva jaksi neplatila a v roce 1923, krátce
po  provedení  fašistického  převratu   v  sousedním  Bulharsku,  byla
uzavřena nová  smlouva ve švýcarském  Lausanne, na základě  které byly
tyto  části  opět  okupovány  Tureckem  a  z  těchto okupovaných částí
a dalších řeckých enkláv na území Malé Asie bylo vyhnáno veškeré řecké
obyvatelstvo - asi jeden a půl miliónu lidí.
(V  Lausanne  také  spadl  pod  stůl  turecký  závazek ze Sevres uznat
samostatnost Kurdistánu.)
Předtím,  za první  světové křižácké  války, byla  v Turecku provedena
genocida  více než  jednoho miliónu  - také  křesťanského - arménského
obyvatelstva, a tak byl splněn dávný sen Říma. Z Turecka, území, které
bylo  dříve jádrem  Byzantské říše,  a které  si i  přes mnohasetletou
tureckou okupaci udržovalo národnostně a nábožensky smíšený charakter,
se konečně stalo území prakticky bez jediného nemuslimského obyvatele.
Na  území Turecka  tak byl  dovršen cíl  všech křižáckých  válek proti
Byzantské říši - zlikvidovat všechny stopy původního křesťanství.
Původní křesťanství - tento pro  Vatikán nepohodlný svědek - bylo nyní
omezeno  pouze  na  sovětské  Rusko  (kde  ovšem  také nemělo nejlepší
podmínky) a na Balkán.

Již  před  válkou,  a  hlavně  po  ní,  byly vypracovávány projekty na
spojení Československa s Jugoslávií  pozemním koridorem, vedoucím přes
západní  část Maďarska.  O zřízení   tohoto koridoru  se jednalo  i na
mírové konferenci v Paříži roku 1919.
K rozdělení středoevropských a jihoevropských Slovanů došlo historicky
německou   kolonizací  a   poněmčováním  východní   marky  -  Rakouska
(Österreich) od západu, a vpádem  Maďarů a pomaďaršťováním od východu.
Došlo tak k jakémusi přestřižení původně celistvého slovanského území.
Pozůstatkem  původního stavu  byly dosud  slovanské menšiny  žijící na
tomto západním území Maďarska.
Československým  a  jugoslávským  politikům  se  jevilo  jako rozumné,
nahradit nelogické spojení Němců s  Maďary (třebaže uměle udržované po
celou  mnohasetletou  vládu  Habsburků)  daleko  logičtějším  spojením
Slovanů žijících na severu a Slovanů žijících na jihu.
K tomu účelu  se uvažovalo o připojení  čtyř západních okresů Maďarska
- dvou k Československu  a dvou k Jugoslávii. Připojené  území by mělo

asi  jeden  a  čtvrt  miliónu  obyvatel,  z  toho  kolem  20 % Slovanů
(podle  vymezení hranic).  Pokud by   se vyčlenil  užší koridor  s asi
325.000 obyvatel, Slovanů by byla jedna třetina.
To, že tento plán nebyl teoreticky až tak neproveditelný, a že v cestě
nestála  nějaká  nezměnitelnost  hranic,  je  dobře  vidět  na tom, že
nakonec  byla  část  tohoto  území  o  4.000  kilometrech  čtverečních
a 300.000 obyvatelích - paradoxně šlo právě o souvislý pás táhnoucí se
od  československých  k  jugoslávským  hranicím  -  území,  které bylo
považováno za bránu na Balkán, Maďarsku odebrána a roku 1921 připojena
k Rakousku jako nová provincie Burgenland.
Třebaže  se již  tehdy ozývaly  varovné hlasy,  že jen spojení Slovanů
tímto koridorem může zastavit Drang nach Osten a zabránit další válce,
vůle  mocností byla  jiná. A   tak odměnily  zemi, která  válku začala
- a  prohrála -  dalším územím  a posunuly  její hranice  ještě dál na
východ.

Jinak můžeme, počínaje oficiálním koncem první světové křižácké války,
pozorovat plynulý nárůst násilí, fašizaci a růst moci římské církve.
Fašismus,  což je  nový termín,  který právě  v této  době vznikl, byl
samotným   Mussolinim  definován   jako  antiindividualistická   idea.
V podstatě  se   tedy  kryje  s  dosavadními   snahami  římské  církve
a Habsburků. První fašistickou organizaci  vytvořil v roce 1919 Benito
Mussolini  v  Itálii  z  bývalých  frontových  vojáků.  V podstatě šlo
o teroristickou  skupinu,  která  pokračovala   ve  válce.  Itálii  se
Mussolinimu podařilo okupovat roku 1922.
Neudivuje  proto,  že  Mussolini,  který  byl  od  začátku tak vydatně
podporován římským  klérem, roku 1929 založil  pro římskou církev stát
Vatikán s  plnými právy exteritoriality, který  pak i vydatně finančně
podporoval, a  že prohlásil římský kult  za jediné státní náboženství.
Exteritorialita byla uznána i pro další objekty římské církve na území
Itálie, což po válce Vatikánu umožnilo skrývat fašistické masové vrahy
a umožnit jejich útěk.
Připomeňme si,  že hned na  to, roku 1930,  papež Pyj XI.  (1922-1939)
vyhlásil  křižácké tažení  proti  SSSR  a "bezbožnému"  komunismu (což
můžeme  přeložit  jako  pravoslavnému,  neboť  v  této době pravoslaví
a komunismus představitelům některých kruhů splývají).
Místo pojmu křižáctví  se však v pozdější době  stále častěji používal
výraz  fašismus,  a  třebaže  i  fašismus  používá nadále jako symbolu
kříže,  terminologicky byla  přerušena mezi  těmito pojmy  kontinuita.
Kontinuita byla  přerušena i opticky,  tím, že se  jako symbolu začalo
používat pozměněného kříže. - Podobně jako byla později, opět přijetím
pozměněného kříže  jako symbolu, opticky  přerušena kontinuita natismu
s fašismem.  Z rituálních  důvodů byla  ovšem podstata  symbolu - kříž
- i nadále zachována.

Fašismus se  hned od svého  vzniku šíří -  s vydatnou pomocí  Vatikánu
- po celé Evropě.
Jelikož   je   v   podstatě   pokračováním  habsburské  protirenesance
a romanizace, šíří se nejdříve v bývalých Habsburky okupovaných zemích
- v  Rakousku, Maďarsku,  na Slovensku,  a ve  Španělsku. První  pokus
Hitlera  o  puč  v  Německu  v  roce  1923  nebyl  úspěšný.  Není  bez
zajímavosti,  že  Hitler  byl  Rakušan,  a  že  NSDAP  měla  víc členů
v Rakousku než v samotném Německu.
K fašistickým převratům však došlo v  Polsku a v Litvě, fašistickou se
stala Albánie (Bulharsko již bylo zmíněno).
Papež  Pyj XI.,  který po  první světové  křižácké válce  působil jako
"apoštolský visitátor"  pro Polsko a  Litvu, a prováděl  teroristickou
činnost  při  plebiscitech  na  sporných  územích  na  pomezí  Německa
a Polska, aby obyvatelstvo přinutil  hlasovat pro připojení k Německu,
a který bezvýhradně podporoval Mussoliniho, nařídil roku 1932 německým

členům římské církve, aby podporovali Hitlera.  - Tedy v době, kdy byl
Hitler ještě nepříliš významným politikem,  před jeho nástupem k moci.
Jelikož členů římské  církve bylo v Německu 32.5  %, nebyla to podpora
bezvýznamná,  ale naopak  rozhodující.  Pyj  XI. také  znovu definoval
křesťanské manželství a odsoudil antikoncepci.
Není  proto  divu,  že  první  mezistátní  smlouva,  kterou Německo po
nástupu  Hitlera k  moci roku  1933 uzavřelo,  byla právě s Vatikánem.
Neudivuje ani  prohlášení, že nacionální vláda  vezme pod svou ochranu
"křesťanství" a "rodinu" jež je  základem národa i státního organismu.
V tom světle je snad i logické, že  roku 1933 přišlo v Německu do módy
také pálení knih.
Po  nástupu   Hitlera  fašismus  jako   mor  zachvacuje  další   země.
V Československu  roku  1933  vzniká  Henleinova sudetská teroristická
organizace.  Definitivně se  stává fašistickým  Rakousko, Portugalsko,
k fašistickému převratu dochází v Estonsku a v Lotyšsku.
Roku  1935 byly  v Německu  vydány norimberské  rasové "zákony", které
staví občany židovského původu mimo zákon (podobně se však postupovalo
již předtím),  a vlajka s  hákovým křížem se  stala oficiálním státním
symbolem (neoficiálně jím byla již od roku 1933).

Fašismus na první pokus neuspěl  ve Španělsku. Diktatura byla svržena,
Španělsko se  stalo roku 1931 republikou  a vyhlásilo osvobození státu
od církve. Postavením vhodných kandidátů (přesněji: homosexuálních) se
sice ve volbách roku 1933 římská  církev pomocí hlasů získaných od žen
opět chopila moci,  ale ne na dlouho. Ve volbách  roku 1936 již úspěch
nezopakovala.
Na  scénu  vstoupil  terorista   Franco,  který  za  pomoci  italských
a německých  intervenčních  vojsk  a   za  pomoci  muslimských  oddílů
z Maroka  začal  dobývat  Španělsko.  Otevřeně  jej podporoval Vatikán
a fašistické   Irsko.   Tiše   Franca   podporovala   Francie,  Anglie
a Holandsko. Jakmile  bylo Španělsko roku  1939 fašistickými teroristy
obsazeno, byl římský kult vyhlášen za státní náboženství i v sousedním
Portugalsku, kde ještě do té  doby přežívaly některé zákony, omezující
moc římské církve, z doby vzniku portugalské republiky v roce 1911.
K fašistickému převratu došlo nakonec i v  Řecku, (kde bylo hned na to
zákonem stanoveno  povinné uzavření manželství všem,  kdo dosáhli věku
25 let), a v Rumunsku.

V roce  1936 Německo  s  Itálií  vyhlásily osu  Berlín-Řím, Henleinovi
sudetští  teroristé podali  "stížnost" u  Společnosti národů,  že jsou
v Československu  "diskriminováni",  a   Německo  roku  1937  zahájilo
přípravy na přepadení ČSR.
Roku  1938 byl  sjednán mnichovský  diktát západních  mocností ohledně
okupace Československa.  První "protektorát" se  zprvu jmenoval "druhá
republika" a Československo se psalo s pomlčkou (Česko-Slovensko).
Připomeňme si, že protektorát Böhmen und Mähren jednak nebyl po právní
stránce  protektorátem v  tom smyslu,  v jakém  se tehdy tohoto výrazu
používalo (například  v tom smyslu, v  jakém bylo Monaco protektorátem
Francie), ale kolonií, neboť jeho zákony odpovídaly zákonům používaným
v koloniích, a  nebyl ani Böhmen und  Mähren, protože nezahrnoval celé
Čechy a Moravu.
V případě  mnichovské  zrady  však  nešlo  jenom  o  to,  že by Anglie
a Francie  ponechaly  Československo  Německu  na  pospas,  nebo že by
vyvíjely jenom  slovní nátlak. Mnichov postrádá  logiku bez přislíbení
jejich vojenské pomoci Německu proti Československé republice. Německo
v té době  totiž nebylo pro  Československo po vojenské  stránce vážný
soupeř.  Vojensky  bylo  daleko  slabší,  mělo  v  podstatě jen zbytky
výzbroje z první světové křižácké války.
(Vážnějším problémem však mohlo být,  že Československo v té době bylo
ve  střední  Evropě  již  posledním  ostrovem  demokracie,  obklopeným

fašistickými státy.  Vojenskou pomoc proti  ČSR tehdy Německu  nabídlo
i Polsko.)
Okupací  Československa  a  zabráním  moderní  výzbroje československé
armády  získalo  Německo  takové  množství  zbraní,  že mu to umožnilo
okamžitě zdvojnásobit početní  stav své armády - a  navíc ji vyzbrojit
moderními zbraněmi.  Zabráním československých zbrojovek  byl zajištěn
další přísun obrovských množství zbraní.
Teprve  zabráním  Československa  bylo  Německu  umožněno  vést válku,
o které se Anglie a Francie domnívaly,  že bude vedena pouze směrem na
východ.
Svou podporu Německu se mocnosti snažily držet pokud možno v tajnosti.
(Dokonce  sám  anglický  král   Eduard  VIII.,  který  dával  sympatie
s fašismem najevo příliš otevřeně, musel abdikovat.)

Není snad třeba  připomínat, že ani v tomto  období nebyly pokusy zemí
střední a jižní Ameriky vymanit se z moci římské církve úspěšné.

Druhá světová křižácká válka

U druhé  světové  křižácké  války  je  problém  stanovit,  kdy vlastně
začala. Oficiálním  začátkem je vstup  německých vojsk do  Polska roku
1939. Proč však považovat za  začátek války anšlus fašistického Polska
a ne  předcházející  anšlus  fašistického  Rakouska,  roku  1938? Mezi
těmito akcemi nebyl žádný výraznější rozdíl.
Za začátek války bychom  mohli považovat zabrání zbytku Československa
v roce  1939,  kterým  Německo  získalo  moderní  zbraně umožňující mu
vedení budoucí války.
Ale  zabrání zbytku  Československa  bylo  dáno již  předchozí okupací
Sudet, a k té směřoval také již anšlus Rakouska.
Zjednodušeně  bychom mohli  říct, že  anšlus Rakouska  byl dán tím, že
Rakušan Hitler nechtěl bydlet v cizině.
Za začátek války  bychom mohli považovat i nástup  Hitlera k moci, ale
ten byl zase výsledkem nátlaku  papeže, který z titulu své neomylnosti
všem   členům  římské   církve  v   Německu  nařizoval,   aby  Hitlera
podporovali.
Papež zase získal moc tím, že  pro něj Mussolini založil stát Vatikán,
za to,  že papež od začátku  podporoval jeho fašistickou teroristickou
organizaci, která, zjednodušeně řečeno,  vznikla z bývalých frontových
vojáků, kteří chtěli pokračovat ve válce.
Máme  zde  tedy  spíš  jakýsi  kontinuální  přechod  od  první světové
křižácké  války do  druhé, můžeme  najít desítky  událostí, které jsou
předurčeny jedna  druhou, a nelze  je tedy chápat  jako nějaký zlomový
bod.
Za začátek druhé světové křižácké  války je možné považovat také třeba
anšlus Sárska  roku 1935. Od  roku 1935 Německo  také hrubě porušovalo
versailleské  mírové  smlouvy,  čímž   vstoupilo  nejen  fakticky  ale
i formálně do války.  Můžeme se setkat i s  datováním počátku války od
začátku  nebo  od  některé  z  pozdějších  fází  japonsko-čínské války
(1931-1945).

Jak  jsem  se  zmiňoval,  na  fašismus  je  třeba  se  dívat  jako  na
pokračování    římsko-habsburské    protirenesance    a    romanizace.
Nepřekvapuje  proto,  že  syn  posledního  rakouského  císaře Karla I.
(1916-1918),  Otto  Habsburk  byl  tak  fanatickým fašistou. Ferdinand
d'Este  nebývá  označován  přímo  za  fašistu  jenom  proto, že měl to
štěstí, že se zavedení tohoto termínu nedožil.
Na druhou stranu je pravda, že jakmile se Rakousko-Uhersko ukázalo být
již příliš slabé, Vatikán našel pro  svůj Drang nach Osten spojence ve

Vilémovi II.,  a v první  světové křižácké válce,  třebaže ji Rakousko
zahájilo, hrálo již jednoznačně druhé housle.
(Různé  pozdější sentimentální  úvahy, že  Rakousko-Uhersko se  nemělo
rozbíjet,  jaká to  byla chyba   a škoda,  jsou dost  sporné. Vzhledem
k tomu, že Karel I. podepsal v  květnu 1918 Vilémovi II. dohodu, podle
které  Rakousko-Uhersko  přestávalo  existovat  jako  samostatný stát,
a stávalo  se  součástí  Německa,  již  totiž  ani nebylo co rozbíjet.
I když  se  namítá,  že  k  tomuto  kroku  nebyl  Karel ani jako císař
oprávněn, neboť jej neměl schválen rakouským parlamentem, že šlo pouze
o jeho    soukromou   iniciativu,    můžeme   říci,    že   o   rozpad
Rakousko-Uherska se nejvíc zasloužili právě Habsburkové sami, a že pro
České země  již existovaly v podstatě  pouze dvě možnosti -  buď vznik
samostatného  státu  se  všemi   riziky  ohrožení  této  samostatnosti
v pozdější  době,  nebo  vznik  "protektorátu"  pod německou nadvládou
o dvacet let dříve.)
Fašismus, rozmáhající  se od konce  první světové křižácké  války, byl
natolik  spojen s  římskou církví,  která dostala  k moci  Mussoliniho
a nakonec i  Hitlera (nehledě na  všechny ostatní fašisty),  že si lze
tento klérofašismus od kléru jen těžko odmyslet.
Možná  se příliš  mnoho mluví  o  prušáctví  a vyvolává  se dojem,  že
fašismus byl záležitostí  protestantských Němců, militantních Prušáků,
kdežto "hodní" Bavoráci jenom seděli u  piva. Opak je pravdou a Hitler
se  dostal  k  moci  právě  jenom  díky podpoře prořímského bavorského
obyvatelstva, poslušného papežských rozkazů.
Podobně  v USA,  o kterých   vždy mezi  lidmi panovala,  patrně vlivem
spojování  si   angličtiny  s  anglikánskou   církví,  představa  jako
o protestantské zemi, navzdory tomu, že jiní je ve stejnou dobu naopak
nazývali   největší  "katolickou"   zemí,  byly   před  válkou   silné
profašistické nálady.
(Pro vysvětlení: V  USA je římská církev, ke které  se tam hlásí téměř
40 % obyvatel, nejsilnější lobbující skupinou. Protestantů je sice asi
55 %,  jsou však roztříštěni do  několika církví. V USA  žije přes 100
miliónů členů římské  církve, což bylo až donedávna,  kdy je následkem
populační  exploze  předehnala  Brazílie  (kde  je  však římská církev
rozdělená) nejvíc v jedné zemi.)
Americký president  Roosevelt, který byl antifašista,  měl proto velmi
nesnadnou pozici. Aby prosadil válku  USA proti Německu, musel nakonec
roku  1941 vyprovokovat  Japonce, spojence  Německa, k  útoku na Pearl
Harbor. Kdyby  se Japonci vyprovokovat  nedali, USA by  dále zůstávaly
"neutrální", vyčkávaly,  a pak se s  největší pravděpodobností přidaly
na stranu Německa. (Totéž by se dalo očekávat, kdyby Japonci zaútočili
sami od sebe a nebyli oficiálními spojenci Německa.)

K rozpoutání druhé světové křižácké války logicky vedl růst agresivity
německého  (i  jiného)  fašismu,  který  západní  mocnosti podporovaly
a počítaly s tím, že se jim podaří útok nasměrovat tradičně na východ.
Mocnosti nejevily  nejmenší chuť proti Německu  zasáhnout, což nakonec
vedlo SSSR roku 1939 ve snaze  získat čas k uzavření dohody s Německem
o neútočení.  Na  to  Anglie  a  Francie  formálně  Německu vypověděly
"podivnou válku"  (podivnou válkou je nazývána  i oficiálně), spojenou
s tajnou  dohodou,  že  na  Německo  nezaútočí,  aby Německo mohlo dál
soustřeďovat  svá  vojska  na  východě.  USA,  jak  již  bylo  řečeno,
vyhlásily neutralitu.
Do  této doby  údajně spadá  známý případ Katyně - likvidace  více než čtyř tisíc  zajatých polských důstojníků. Navzdory obecnému rozhořčení není třeba se nad jejich osudem až tak sentimentálně rozplývat. Polsko bylo před válkou fašistické a šlo tedy o důstojníky, kteří sloužili ve fašistické  armádě.  Dále  šlo  ze  značné  části  o vojáky,  kteří se účastnili   předchozí  polsko-ruské války, a  tedy o válečné zločince.

I kdyby  to Stalin  udělal - a prokázalo  se,  že  to udělali  Němci - důvodem takového  Stalinova rozhodnutí  by nebyla  nějaká krvelačnost, ale  obavy  z jednání  probíhajících  tehdy  mezi  Německem,  Anglií a Francií, obavy z možnosti  vzniku otevřeného  spojenectví  těchto zemí proti  SSSR. Jednalo  by  se  o licitaci, ve které  by  chtěl  Německu ukázat: jsme  stejní jako vy, my jsme pro vás  ti praví partneři ... a získat další čas.
Německo  nakonec nečinnosti  mocností  využilo,  pustilo se  naopak na
západ,  a  následujícího  roku   obsadilo  v  podstatě  celou  západní
kontinentální Evropu včetně Francie.
Teprve  až  roku  1941  zaútočilo  Německo  směrem  na východ. Útok na
Jugoslávii  Německo  zahájilo  -  jak  jinak  -  těžkým  bombardováním
Bělehradu. Německo současně zaútočilo i na Řecko, které rychle dobylo.
Krátce na to obsadilo i Krétu.
(K italskému útoku proti Řecku sice  došlo již na konci roku 1940, ten
však nebyl úspěšný.  Případ Řecka byl poněkud zvláštní  také v tom, že
v Řecku vládl  fašistický diktátor Metaxas  - z pověření  krále, který
byl orientován proanglicky.)
Po  okupaci   části  Jugoslávie  byl   ustašovci  vyhlášen  "nezávislý
chorvatský stát".  Ustašovci hned začali  provádět "plán tří  třetin".
- Jednu  třetinu pravoslavného  obyvatelstva -  Srbů vyvraždit,  jednu
násilně romanizovat a třetí vyhnat.  Také vůči Židům postupovali zcela
fanaticky.  Ustašovský  vůdce  Ante   Pavelič  dokonce  později  káral
i samotného  Hitlera, že  není důsledný,   že v  Německu na  rozdíl od
ustašovského  státu nějací  Židé ještě  přežívají. Koncentrační tábory
v tomto  "nezávislém státu"  zakládali a  řídili, a  vůbec vyhlazování
vedli  římští  církevní  představitelé.  Jak  bylo nedávno zveřejněno,
existovala  smlouva s  Německem, že  majetek vyvražděných  Srbů a Židů
připadne  Vatikánu. V  případě Jugoslávie  šlo tedy  za druhé  světové
křižácké války  čistě o vyvražďování  pravoslavného obyvatelstva (plus
Židů), řízené Vatikánem.
(Pokud jde o Chorvaty samotné, ti  vznikli ke konci první poloviny 19.
století, za illyrského hnutí,  z již poněmčeného obyvatelstva žijícího
v Záhřebu  a okolí.  Jelikož původní  chorvatský jazyk  již zanikl, za
svůj jazyk  přijali srbštinu, pro  kterou se pak  proto později užíval
název  srbo-chorvatština.  Ani  známý  chorvatský  buditel Josip Juraj
Strossmayer, který se "narodil jako  Němec a zemřel jako Chorvat" však
nepovažoval  Chorvaty za  národ. Naopak  považoval Srby  a Chorvaty za
"plemena" jednoho národa. (O tom, že  by mohli být za národ považováni
muslimové nebo  třeba jehovisti, tehdy ještě  neuvažoval vůbec nikdo.)
Některé  Chorvaty zřejmě  doba poněmčení  chorvatského obyvatelstva až
obsedantně přitahuje,  a tak dnes  tvrdí, že Chorvaté  nejsou Slované,
ale Germáni.)
Poté, co Německo  uzavřelo ještě pakt s Tureckem,  zahájilo v polovině
roku  1941 útok  proti SSSR.  Jejich plány  na "bleskovou  válku" však
ztroskotaly,  boje se  protáhly, a  v zimě  přešla sovětská  vojska do
protiútoku.

Zároveň s útokem směrem na východ  bylo roku 1941 Židům nařízeno nosit
žlutou  hvězdu. Bylo  tedy obnoveno  nařízení IV.  lateránském koncilu
z roku 1215. (Toto nařízení později zrušil Josef II. - takže v případě
jeho obnovení šlo mimo jiné o návrat před josefínské reformy.)
Roku 1942 pak bylo za předsednictví Reinharda Heydricha, šéfa hlavního
úřadu  říšské  "bezpečnosti"  (který  byl  od  roku 1941 také "říšským
protektorem" v  Čechách a na Moravě)  přijato "konečné řešení židovské
otázky".  To však  již stejně  probíhalo -  jeho einsatzgruppen  A, B,
C a D v  té době již povraždily asi  400.000 Židů. Hlavním "zlepšením"
bylo již  jen zavedení plynových komor.  Hned na to však  byl Heydrich
zlikvidován.

Heydrich  nebyl  zaměřen  jenom  protižidovsky,  ale  také  protičesky
a protislovansky  vůbec. Za  krátkou dobu  svého protektorování stačil
vyvraždit  i několik  tisíc  Čechů.  V jeho  plánu ani  v plánech jeho
následníků  nebylo  jenom  vyvraždění  Židů,  ale  také  Slovanů. Plán
"konečného řešení  české otázky", který Heydrich  přednesl rovněž roku
1942, byl podobně vypravován také již v roce 1941. Na konci války, kdy
už Židé v podstatě žádní nezbývali, byly u plynových komor stále ještě
zásoby cyklonu  B, které stačily  na zavraždění dvaceti  miliónů lidí.
Nacisté plánovali vraždit v komorách deset miliónů lidí ročně.
Atentát na Heydricha vzdáleně připomíná dřívější pražské defenestrace.
Spojení s pravoslavnou církví pak  dává likvidaci Heydricha ještě více
renesanční ráz.
Vidíme  zde  však  jistý  posun.  -  Třebaže již poslední defenestraci
organizoval cizinec, hrabě Turn,  atentát na Heydricha byl organizován
již přímo ze zahraničí.
Jelikož  Heydrich  splňuje  všechny  podmínky  pro  svatořečení  - měl
odpovídající povahové vlastnosti (dnes by byl patrně nazván "umírněným
masovým  vrahem")  a  zašel  "mučednickou  smrtí",  jeho prohlášení za
svatého se zdá být jen otázkou času.

Tvrdé boje na území SSSR pokračovaly i v následujících letech. Západní
mocnosti  (nejvíc Anglie)  stále oddalovaly  otevření druhé  fronty na
západě,  neboť  chtěly,  aby  se  SSSR  válkou  s  Německem  co nejvíc
vyčerpal.
K otevření druhé fronty  došlo až v polovině roku  1944. Ke konci roku
byly  již vyčerpány  naopak západní  mocnosti a  žádaly SSSR,  aby jim
odlehčil ofenzívou  na východní frontě.  Po zahájení mohutné  sovětské
ofenzívy  na celé  délce východní  fronty bylo  během několika  měsíců
rozhodnuto.
Německá vojska pak pospíchala do  západního zajetí, kde se jim dostalo
místo zasloužené likvidace přátelského uvítání.
Evakuaci  několika  desítek  tisíc  nejprofláknutějších masových vrahů
organizoval Vatikán. Většina z nich se přestěhovala do USA.
Válka s  Japonskem ještě několik  měsíců pokračovala a  skončila až po
svržení atomových pum  na Hirošimu a Nagasaki. Dnes  však již převládá
mínění, že použití  jaderných bomb mělo zcela jiný  důvod než ukončení
války - a to zastrašení SSSR.

Druhá světová válka skončila, jak  známo, rozdělením Německa, což byla
myšlenka podporovaná hlavně Rooseveltem.
Hlavní  idea rozdělení  spočívala v   tom, že  se ukázalo,  že jakmile
velikost  území, kterému  mají Němci  vládnout, překročí  určitou mez,
stávají  se politicky  nesvéprávnými a  ohrožují své  okolí. Odráží se
v tom i  historická skutečnost, že  Německo vždycky sestávalo  z mnoha
samostatných malých knížectví a svobodných  měst, že až do 19. století
neexistoval žádný německý stát (nebo jak  "zlé jazyky tvrdí", že do té
doby neexistovali ani žádní Němci,  ale pouze Bavoři, Sasové, Míšňané,
Durynkové, atd.).  Neměli tedy ani  možnost se vládnutí  většímu celku
naučit. Nebezpečí vyplývajícímu z  německé politické nesvéprávnosti se
mělo čelit  rozdělením, podle původních plánů  na větší počet, nakonec
na čtyři zóny. Tyto zóny byly ve správě jednotlivých mocností. Aby věc
fungovala a  nedošlo k opětnému  spojení zón, bylo  by třeba dotáhnout
věc  ještě  dál,  a  zrušit  německou  národnost.  Náznaky  k tomu již
existovaly  -  němci,  jakožto  název  skupiny  obyvatel,  se již psal
s malým počátečním písmenem,  a ne s velkým, jako  název národa. Mohly
tak  po   čase  vzniknout  skupiny   ruského,  amerického,  anglického
a francouzského obyvatelstva - již pouze německy mluvícího.

Součástí plánu na rozdělení Němců byl samozřejmě jejich odsun z jiných
oblastí   do   těchto   zón,   spravovaných   mocnostmi.  Rozhodně  se
nepředpokládalo, že by se na pacifikaci Němců měl a mohl podílet někdo
jiný než  právě vítězné mocnosti,  tedy nějaký malý,  válkou vyčerpaný
stát.
O odsunu  Němců tedy  rozhodly mocnosti  a ne  politici států, z nichž
byli  Němci  odsunuti.  Pokud  ale  mohou  Němci  za svůj odsun někomu
děkovat, tak  především svým politikům,  kteří z nich  nadělali občany
říše  a zbavili  je tak  občanství své  původní domoviny,  kde pak  po
právní stránce jako cizinci logicky neměli co pohledávat.
Pokud  jde o  alternativy k  odsunu, jsou  sice nasnadě,  byly by však
těžko  proveditelné. Vezmeme-li  si příklad  Československa, potom by,
jelikož se odhaduje, že na  nacistických zločinech se aktivně podílelo
až  90  %  německého  obyvatelstva,  bylo  zcela  legální  těchto 90 %
válečných zločinců zlikvidovat. Těžko si však představit soudní proces
s třemi milióny obyvatel.  Kdyby přesto k likvidaci došlo,  pak by ale
na  zbylé  dospělé  obyvatelstvo  připadlo  desetkrát  víc dětí než za
předchozího  stavu. Měla  by se   tedy pro  každý německý  pár založit
vesnička  SOS? Kdo  by to  platil? Nebo  by se  pak měly odsunout tyto
osiřelé děti? To  by bylo sice také zcela  legální, protože tyto děti,
podobně  jako  jejich  rodiče,  také  neměly československé občanství,
odsun dětí by ale pochvalu asi také nesklidil.
Odsun,  tak jak  byl  proveden,  byl pravděpodobně  tím nejjednodušším
řešením,  i  když  problematickým  v  tom,  že  nedošlo  k  potrestání
válečných zločinců, kterým bylo  naopak umožněno zakládat teroristické
sudeťácké organizace.
Odsun Němců byl součástí  poválečného mírového uspořádání, a jakékoliv
jeho zpochybňování je tedy po právní stránce pokračováním ve válce.

Podobně  jako  se  císaři  předchozích  "svatých  říší"  od  roku  800
považovali  za  nástupce  císařů  starověkého  Říma,  také meziválečný
fašismus  a   "třetí  říše"  se  dovolávaly   starého  Říma  a  hlavně
neevropských  vlivů které  se do   Říma natáhly,  a které  pak sehrály
takovou  roli v  boji proti  evropským pohanským  kulturám a původnímu
křesťanství.
Podle  fašistické rétoriky  může být  "evropské bezpečnosti" dosaženo,
jen  když  se  celý  kontinent  dostane  do těchto neevropských rukou.
A proto se podle nich také východní  Evropa "musí" dostat do moci sil,
které jsou v ní cizí.
Největší děs fašisté vždy měli  z pravoslaví a "bolševismu", které jim
ale jaksi splývají  dohromady - často i s  židovstvím. Spatřují v nich
největší  nebezpečí  pro  svou   západní  pseudokulturu  založenou  na
pseudokřesťanských dogmatech.
Fašistická propaganda  glorifikuje agresivitu u mužů  a mateřskou roli
u žen. Muži jsou degradování na zabíjecí nástroje a ženy na prostředky
sloužící  k jejich  výrobě. Sex   mezi mužem  a ženou,  který neslouží
tomuto účelu, nemá ve fašismu místo.
Fašisté opěvují "universalismus" protirenesanční první říše, předobraz
německého glajchšaltování.
A podobně  jako hlásají  vyhlazení všech  myšlenek a  jejich nahrazení
mrtvými  dogmaty,   volají  i  po   rozšiřování  "životního  prostoru"
- vyhlazování myslících  bytostí a jejich  nahrazování nositeli těchto
mrtvých dogmat.
Ve  starověkém  Římu  se  nacistické   Německo  zhléhlo  i  pokud  jde
o ekonomiku.  -  V  té  se  nacisté  vrátili  k  nejbrutálnější  formě
otrokářství a do "říše" odvlekli jako otroky nejméně 12 miliónů lidí.

Součástí  poválečného uspořádání  bylo i  vrácení Polskem  okupovaných
částí Ukrajiny a Běloruska.

Třebaže  druhá světová  křižácká válka  v Evropě  skončila 9.  května,
později  byly oslavy  přesunuty na  8. května.  Těžko přijít na nějaký
jiný důvod než nostalgii po třetí říši.
A pokud  jde o  slavný "norimberský  proces", který  se oficiálně  měl
vypořádat  s nacistickými  zločinci, byla  to pouhá  fraška, při které
bylo za 60 miliónů válečných obětí  vyneseno 12 rozsudků smrti, z toho
jeden "v nepřítomnosti".

Studená křižácká válka

Jako počátek studené  křižácké války se uvádí projev  W. Churchilla ve
Fultonu  v USA,  roku 1946.  Pokud však  nezačala již smrtí Roosevelta
a nástupem  Trumana  na  konci  války.  Pokud  bychom  za její začátek
považovali výbuch první atomové  bomby, svržené bombardérem Enola Gay,
mohli bychom zpochybnit i označení této fáze války jako studená.
Závody  ve  zbrojení  začaly  bezprostředně.  Již  roku  1948 měl SSSR
atomovou bombu  také. Aby bylo  možné zvládnout závody  ve zbrojení po
ekonomické stránce,  vytvořil východní blok  roku 1949 RVHP,  která se
z počátku zabývala  pouze koordinací hospodářské  politiky. USA na  to
okamžitě zareagovaly vytvořením  vojenského teroristického paktu NATO,
do  kterého byl  brzy přijat  -  jak  jinak -  také tradiční  spojenec
Vatikánu, Turecko.
Ve vývoji nových zbraní byl  zpočátku SSSR úspěšnější. Vodíkovou bombu
měl  k  dispozici  již  roku  1953,  dříve  než  USA.  (První americký
termojaderný výbuch  byl proveden pomocí zařízení,  které bylo letecky
nepřepravitelné.)
Jak  se  však  ale  ukázalo,   závody  s  daleko  rozsáhlejší  západní
ekonomikou  nebylo  možné  vyhrát.   Nakonec  nehrála  roli  technická
vyspělost,  ale  pouze  velikost  ekonomik.  (I  když  vyčerpání menší
východní ekonomiky vedlo logicky i k technickému úpadku.) ...Goliáš se
ukázal být  nad síly i  těch nejmodernějších zbraní.  Hlavně pro obavy
sovětské strany z jejich použití.
Východní  ekonomika také  trpěla tím,  že ji  větší západní blok nutil
k nevýhodnému  obchodování.  Ani  pokus  o  dělbu  práce  v rámci RVHP
neuspěl.   Výroba  se   totiž  vzniklou   provázaností  stala   příliš
zranitelnou. Západu  pak stačilo, dát  v jedné zemi  výhodnou nabídku,
odkoupit pár součástek nebo něco surovin, a zastavit tím výrobu v jiné
zemi, která se na jejich dodávky spoléhala.
Pokud  jde o  postoje obou  stran ke  konfliktu, nejlépe  je ilustruje
skutečnost,  že USA  nejvíc ze  všeho vadily  sovětské obranné zbraně,
protirakety, a  všechny rozhovory o odzbrojení  proto směřovaly hlavně
k omezení  sovětské  protiraketové  obrany,  nikoli  ke  snížení počtu
nosičů jaderných hlavic. (Například dohoda SALT z roku 1972.)
(Pro USA jsou největším trnem v oku i konvenční obranné prostředky, ať
už  jde o  radiolokátory Tamara  nebo o  protiletadlové střely. Útočné
zbraně jim nevadí,  ty rády prodají komukoli samy.  Spoléhají se totiž
na svou převahu  a na to, že vždy zaútočí  jako první. Největší strach
mají z neúspěchu útoku pro silnou obranu protivníka.)
Trochu nadneseně můžeme říci, že do závodů ve vývoji raketové techniky
zasáhl  i Vatikán.  Roku 1950  oznámil nanebevzetí  panny Marie. Marie
tedy byla  první kosmonautkou, jedenáct  let před Gagarinem  a dokonce
několik  let  před  Lajkou.  ...Každopádně  toto  prohlášení mohlo být
alespoň inspirací.
Evropské  socialistické  státy  vytvořily  vojenský  blok,  Varšavskou
smlouvu, až roku 1955, poté co bylo do NATO přijato i Německo, poté co
se  USA  rozhodly  zařadit  do  výzbroje  armád  NATO taktické jaderné
zbraně, a poté co vznikl také protisovětský Bagdádský pakt, zahrnující
zpočátku Turecko, Irák a Anglii, později  i Pákistán, Írán a USA.

(Šlo  tedy o  podobné islámské   země, ze  kterých se  předtím snažilo
vytvořit protisovětský blok nacistické Německo. Německo do svého bloku
zahrnulo  ještě Afghánistán,  který později  USA také  použili -  jako
návnadu  na  SSSR.  SSSR  se   pak  tím,  že  se  nechal  vyprovokovat
k afghánské válce, značně vyčerpal.)
Ostatně  také vznik  Pákistánu v  roce 1947  byl čistě  součástí plánů
studené  křižácké války.  Cílem bylo  vyčlenit muslimské  obyvatelstvo
z "velké Indie", a postavit je  proti SSSR. Vznik samostatné Indie byl
tedy pouze vedlejším produktem odtržení Pákistánu. O hinduisty Britům,
kteří vždy  podporovali muslimy -  což Anglii, přes  její proklamované
protestantství, sbližovalo  s Vatikánem a fašismem  - nikdy moc nešlo.
Vznikem Pákistánu však byla také  silně narušena rovnováha sil v Asii,
což vedlo k masívní islamizaci.

Studená křižácká válka  byla vedena i jiným způsobem  než pouze závody
ve  zbrojení.  Hned  po  druhé  světové  křižácké  válce USA brutálním
nátlakem  na  státy  střední  Evropy  zabránily  tomu,  aby  tyto země
budovaly svou vlastní demokratickou formu socialismu, jak měly původně
v plánu, a  vehnaly je do  závislosti na SSSR  a do kopírování  pro ně
nevhodného sovětského vzoru.
Pak se  západní mocnosti snažily  obyvatelstvo těchto zemí  odradit od
socialismu  ještě   tím,  že  tento   sovětský  typ  socialismu   samy
"vylepšovaly". Dnes již není  žádným tajemstvím, že procesy padesátých
let  byly  dílem  západních  zpravodajských  služeb,  jehož cílem bylo
ukázat, jaký je Stalin netvor a  jak je socialismus nelidský. Udání na
všechny  hlavní osoby,  proti nimž  byly vedeny  procesy, byly  dodány
právě těmito službami. (Akce  měla "nabalovací charakter", takže totéž
nemůžeme s jistotou tvrdit i  o osobách postižených ke konci procesů.)
Udání samotná by však pravděpodobně nestačila, a tak se západní agenti
podíleli    i   na    rozdmýchávání   nenávisti    proti   obžalovaným
a pravděpodobně  i na  vedení procesů  samých. Českoslovenští politici
byli i tak  neochotní k procesům přistoupit, a  učinili tak nakonec na
silný nátlak tolik za příklad dávaného Polska a Maďarska.
Podobného triku bylo  proti Stalinovi použito již v  roce 1937, aby se
po "čistkách" provedených na základě zfalšovaných důkazů, podstrčených
Německem,   před    chystanou   válkou   snížila    Stalinova   obliba
u obyvatelstva.
A jelikož šlo  o ten samý  trik, který použili  v 16. století  jezuité
proti  Ivanu  Hroznému,  který  vůbec   nebyl  tak  hrozný,  dokud  mu
nenamluvili,  že  všichni  z  jeho  okolí  pracují pro polského krále,
můžeme říci, že šlo o vatikánské know how.

Socialistické státy  se také dopouštěly  četných chyb, z  nichž zřejmě
nejvážnější bylo  napodobování fašismu v  těch směrech, kde  si jejich
představitelé mysleli,  že byl fašismus  úspěšný. Třebaže po  revoluci
v Rusku zkoušeli zrušit instituci  manželství, socialistické státy pak
naopak přejímaly fašistický kult rodiny.  (Zákaz potratů a kult rodiny
převzal od nacistického Německa v  polovině třicátých let již Stalin.)
Místo socialismu tak vznikal spíše "levicový fašismus".
Kult rodiny, který socialistické státy  od fašismu přejaly, se nakonec
USA   podařilo   obrátit    proti   socialistickým   státům   samotným
- k likvidaci jejich ekonomiky.
Bylo snad  náhodné, že v roce  1968, kdy hrozilo, že  v Československu
vznikne    přitažlivá   forma    socialismu,   američtí   psychologové
doporučovali  uzavírat  sňatky  v  co  nejnižším  věku,  papež  zuřivě
zakazoval potraty a antikoncepci,  Hlas Ameriky po potlačení pražského
jara nabádal, aby měl každý co nejvíc dětí, a hned na to došlo k novým
režimem  podporované populační  explozi, jaká  neměla v civilizovaných

zemích obdoby - kdy Československo v porodnosti dohnalo nejzaostalejší
státy světa?
Během deseti let  bylo v Československu naplozeno o  jeden milión dětí
víc,  než  kolik  by  odpovídalo  přirozenému  demografickému  vývoji.
Situace byla ještě horší, než k  jaké by bývalo došlo po druhé světové
křižácké  válce, kdyby  měl stát  vychovávat děti  německých válečných
zločinců.
Stavebnictví,  které  podávalo  ve  srovnání  s  dneškem  neuvěřitelné
výkony,  sloužilo v  podstatě  jenom  populačnímu přírůstku,  a přesto
s ním nemohlo držet krok. Ani stavbou megalosídlišť se nijak podstatně
neměnil poměr počtu  bytů k počtu obyvatel. Stavěly  se školy, školky,
jesle, dětská zdravotnická zařízení atd. "na jedno použití", které pak
byly, po odeznění této vlny, přestavovány k jiným účelům.
Bylo  třeba  vyškolit  neobvyklý  počet  učitelů,  pediatrů  a  jiného
neproduktivního personálu, opět "na jedno použití".
Ekonomika,  která se  již předtím  dostávala do  problémů, a která teď
v takové míře  sloužila jenom tomuto přírůstku,  nemohla něco takového
unést,  nutně se  musela hroutit,  což vedlo  k poklesu životní úrovně
a růstu nespokojenosti.

Od  fašismu  přebraly  socialistické  státy  i  antisemitismus,  který
dovedly  do  takové  absurdnosti,  že  zakazovaly  svým  občanům nosit
i židovské kalhoty vynalezené Lévi Straussem.
K šíření antisemitismu také samozřejmě  přispívala skutečnost, že jako
osoby, na  které západní služby  v "padesátých letech"  vyráběly udání
a vyvolávaly proti nim politické procesy, byli záměrně vybíráni občané
"židovského původu".
Svou  roli  sehrála  i  skutečnost,  že  všechny  mocnosti  se snažily
přetáhnout na svou  stranu arabské země. Ve válkách  proti Izraeli tak
na  arabské straně  střídavě stály  Anglie, USA,  OSN, SSSR, a nakonec
společně SSSR a USA.

Teplá křižácká válka  (třetí světová)

Opět  vzniká  otázka,  od  kdy  datovat  začátek  třetí světové války.
Vypuknutím konfliktu na Balkáně? Nebo  rozbořením berlínské zdi v roce
1989, neboť spojení Německa  jednoznačně signalizovalo nový Drang nach
Osten? Ve  skutečnosti však USA  připravovaly konflikt na  Balkáně již
deset let  předem a spojené Německo  k tomu potřebovaly jen  jako svůj
nástroj.
Role Německa v  nynější světové křižácké válce není  ani taková, jakou
byla role Rakousko-Uherska v první. Spíše připomíná roli anšlusovaného
Rakouska ve druhé.
Někdy  se  považuje  za  třetí  světovou  válku  studená válka. Pak by
nynější  válka  byla  čtvrtá.  Nejschůdnější  asi  bude  považovat jak
studenou, tak nynější teplou, za fáze třetí světové křižácké války.
(Pokud jde o roli Rakouska  v politice posledních desítiletí, Rakousko
slouží  jednak  k  sondování  evropského  veřejného  mínění,  ale také
k tomu, aby  si evropské veřejné  mínění zvykalo. Ať  již jde o  volbu
nacistického  válečného zločince  rakouským presidentem  (ten se navíc
zločinů dopouštěl právě v Jugoslávii, kde pár let po jeho volbě vypukl
znovu "konflikt"), nebo vstup strany  otevřeně se hlásící k fašismu do
vlády.  Právě  z  Rakouska  se  ozývají  nejsilněji  hlasy  po zrušení
Benešových dekretů, tedy po  navázání právní kontinuity s koloniálními
zákony  "protektorátu".  V  Rakousku,   které  začalo  první  světovou
křižáckou válku, a  ze kterého pocházel Hitler, je  možné i dnes dělat
s předstihem  jisté  kroky,  které,  jelikož  Rakousko není oficiálním
členem NATO, nejsou veřejností s politikou NATO spojovány.)

Můžeme  také  sledovat,  že  k  zemím  osy  či  k  římským říším se ve
světových křižáckých válkách připojuje čím dál tím víc zemí:

         Hlavní země účastnící se světových křižáckých válek

1. s. k. v.         2. s. k. v.         3. s. k. v.

země
Rakousko-Uherska,                                      |     Srbsko
Německo,                                               |     Rusko
Turecko                                                |     Řecko
Bulharsko
(Irsko)             + Itálie      <———————————————————————   Itálie
                    + Japonsko    <———————————————————————   Japonsko
                    + Rumunsko    <———————————————————————   Rumunsko
                    + Španělsko
                                        + USA       <—————   USA
                                        + Francie   <—————   Francie
                                        + Anglie    <—————   Anglie
                                        + Holandsko
                                        a další země NATO

A připomeňme si, že za třicetileté  křižácké války ještě stáli i Němci
proti Rakousku.

Podobně jako existovala "symbióza  trůnu a oltáře" v Rakousko-Uhersku,
vyvinula  se později  podobná symbióza  mezi Vatikánem  a fašistickými
režimy  osy Berlín-Řím,  a nakonec  symbióza mezi  Vatikánem a USA. Po
druhé světové křižácké válce Vatikán USA rychle pomohl opět zfašizovat
západní  Evropu, ve  které fašismus  za druhé  světové křižácké  války
značně  ztratil na  popularitě, a  potlačit (s  výjimkou Kuby) všechna
osvobozenecká  hnutí  v  latinské  Americe.  -  Dá  se tedy analogicky
hovořit o vytvoření osy Washington-Řím.

1. říše:          Osa Řezno-Řím
habsburská říše:  Osa Vídeň-Řím       (Madrid-Řím-Vídeň)
3. říše:          Osa Berlín-Řím      (Berlín-Řím-Tokyo)
4. říše:          Osa Washington-Řím  (Washington-Řím-Brusel)

V tomto  století se  Vatikánu podařilo  zromanizovat i  poslední výspy
protestantství v Evropě, Holandsko a Švýcarsko. V našich myslích stále
přežívá   představa  Holandska   a  Švýcarska   jako  svobodomyslných,
protestantských zemí. Ale  i v těchto zemích se  římská církev nakonec
stala převládajícím kultem.
Když  si uvědomíme  tento fakt,  nepřekvapí nás  již ani  to, s  jakou
brutalitou v  nynější třetí světové  křižácké válce holandští  žoldáci
vyvražďovali  srbské vesnice,  jak ochotně  prováděli ty nejšpinavější
"práce" (v čemž  si podle rčení "poturčenec horší  Turka" nezadali ani
s mudžahedínskými   teroristy,  najatými   v  nejrůznějších  arabských
zemích), nebo s jakou ochotou  praly švýcarské banky nacisty nakradený
židovský   majetek.   Také   nás   nepřekvapí   "nestrannost"  různých
mezinárodních   orgánů,   které   v   těchto  nejnověji  "poturčených"
- romanizovaných zemích sídlí.
Můžeme ale  dále uvažovat i  o tom, že  smyslem papežského poválečného
běsnění  proti  antikoncepci  je  rozvrátit  skrze  populační  explozi
ekonomiku zemí  třetího světa, a  připravit tak jejich  ovládnutí USA.
Nebude   náhodou,  že   papež,  který   nejzuřivěji  vystupuje   proti

antikoncepci, je zároveň papežem, který nejvíc cestuje, navíc převážně
do nejpřelidněnějších zemí, kde nabádá k ještě většímu množení.

Je až zarážející, v jaké míře se na všem dění ve světě Vatikán podílí.
Ale na  druhou stranu vytvářel  své zpravodajské sítě  přes tisíc let.
Samozřejmě, že  jako protiváhu Vatikán šíří  propagandu, že za všechno
mohou  Židé  -  můžeme  si  připomenout  všechny  ty  řeči o židovském
spiknutí -  a svobodní zednáři.  (Případně bolševici či  komunisté, se
kterými se snaží ztotožňovat i pravoslavné křesťany.)
Když se  však na věc podíváme  blíže, zjistíme, že v  podstatě všichni
Židé, kteří  za něco mohli,  nebyli ve skutečnosti  Židé, ale židovští
odrodilci, kteří přestoupili do římské církve. V historiografii je pro
ně  vžitý  španělský  výraz  marranos  -  "svině".  Na  čí rozkaz tito
marranos  jednali? Na  rozkaz těch,   se kterými  se rozešli,  nebo na
rozkaz církve, ke které se dali?
(Takovou  odrodilkyní  je  i  Albrightová  -  jejíž  jméno můžeme také
přeložit  jako pravá  (rihgt) ruka  Albánců (Alb)  - a  která mi navíc
připadá jako fanatická antisemitka.)
Podobně  zednáři nemusejí  být vždy   až tak  svobodní, zvláště  ne ty
skupiny, které se sice také nazývaly zednáři, skupiny, které i výrazně
ovlivňovaly dění, ale které byly řízeny právě Vatikánem.
(Cílem  tohoto  pseudozednářství   bylo  zabránit  návratu  renesance,
potlačené třicetiletou  křižáckou válkou. Nahradit  renesanční světový
názor,  pohled velmi  široký a  zahrnující  mimo  vědu i  to, co  bylo
později, když  bylo lidem vytlučeno  z hlavy, že  se jedná o  normální
záležitosti,  nazváno paranormálními  jevy, nahradit  názor, který byl
produktem   byzantské   -   skutečně   evropské   kultury,   vulgárním
materialismem.)

Ačkoli  se můžeme  občas dočíst,  že EU  je přesnou  kopií třetí říše,
skutečnou nástupkyní, čtvrtou říší je jednoznačně NATO (North Atlantic
Terrorist Organization), "svatá říše  římská národa amerického". Vstup
jednotlivých států do NATO je  jejich anšlusem, neboť tím končí jejich
samostatnost a degradují na americké satelity, jejich vlády se stávají
okupačními vládami  a jejich armády  okupačními armádami. EU  je pouze
podorganizací NATO a  její zkratku bychom měli spíš  než jako Evropská
unie číst jako Emerická unie.

Můžeme  si všimnout,  že světové  křižácké války  končí pouze rozpadem
říše, která je rozpoutá:

1. světová křižácká válka skončila rozpadem Rakousko-Uherska
2. světová křižácká válka skončila rozpadem Německa
3. světová křižácká válka tedy logicky může skončit jenom rozpadem USA

Dokud USA existují, válka trvá, ať už se nazývá jakkoliv. To, že lidem
někdo  řekne, že  žádná válka   není, na  věci nic  nemění. Nacistické
Německo také  vždy útočilo bez vyhlášení  války. V tom smyslu  by tedy
neexistovala ani druhá světová. Pokud  dnes "není" válka, pak už nikdy
žádná válka "nebude", protože se to nikdy oficiálně nepřizná.

A podobně jako druhá světová křižácká  válka skončila odsunem Němců na
původní  území třetí  říše -  do rozděleného  Německa, mohla  by třetí
světová křižácká  válka skončit například  odsunem Albánců na  původní
území čtvrté říše - do rozdělených USA.
(Pokud  dojde k  odtržení Kosova,  budou mít  tamní Albánci, kteří tím
ztratí  jugoslávské  občanství,  po  právní  stránce  de  facto  pouze
americké občanství, i když jim asi nebude formálně přiznáno.)

Těžko však  můžeme očekávat konec  řetězce křižáckých válek,  dokud tu
bude římská církev, která nikdy nepovažovala  mír za mír, ale pouze za
příměří a přípravu na další válku či násilí.

Ještě  pro doplnění  si můžeme  povšimnout, že  římské říše  používají
i podobných unifikačních metod:

1. říše (a habsburská)  romanizace           germanizace
3. říše                 glajchšaltování      arizace
4. říše                 globalizace          amerikanizace

Kromě toho,  že byly všechny  světové křižácké války  vedeny za účelem
vyhlazení zbývajících pravoslavných nebo původně pravoslavných národů,
útok byl veden i s cílem vyhlazení všech stop po pravoslaví vůbec.
Například za  první světové křižácké války  byl zabaven jediný pražský
pravoslavný  kostel,  chrám  sv.  Mikuláše  na  Staroměstském náměstí,
a přeměněn  na kostel  římského kultu  pražské vojenské  posádky. Jeho
kněz byl,  podobně jako čeští  pravoslavní politici -  například Karel
Kramář, odsouzen  k smrti. Rakousko-Uherské úřady  "trestaly" nejen za
války, ale již před válkou, přestup k pravoslaví jako "zradu státu".
Za druhé  světové křižácké války USA  roku 1945 vybombardovaly klášter
Na Slovanech, památku na dávnou českou pravoslavnou historii. - I když
nejen  až  tak  dávnou.  Ve  dvacátých  letech  totiž v klášteře došlo
k částečné   obnově   staroslověnské   liturgie.   Opat   pak   zemřel
v koncentračním   táboře   Dachau.   Tvrzení,   že   Američané   Prahu
bombardovali omylem, že  si ji spletli s Drážďany,  je sice hezké, ale
takovým omylem  by pak také nemuseli  mít benzín na zpáteční  let. Šlo
asi  o  podobný  "omyl",  jakým  bylo  roku 1999 vybombardováno čínské
velvyslanectví v Bělehradě.
Nepřekvapuje tedy, že ve třetí  světové křižácké válce se USA zaměřily
hlavně na  nejpravoslavnější oblast Balkánu  - Kosovo, kde  jako první
vybombardovaly pravoslavné kláštery.

I když  některé  benevolentnosti,  ke  kterým  ještě  za první a druhé
světové   křižácké  války   docházelo,  jsou   v  dnešní   době  těžko
pochopitelné.
Za  první  bylo  v  Praze  na  Staroměstském náměstí dovoleno postavit
pomník  mistra Jana  Husa. (Podnět  k jeho  postavení vzešel  právě od
české  pravoslavné skupiny,  soustředěné kolem  sousedního chrámu  sv.
Mikuláše.) - Za nynějšího  "demokratického" režimu byl pomník oplocen,
aby k němu neměli lidé přístup.
Za druhé světové křižácké války mohl  Albert Pražák ve své knize Národ
se  bránil psát  o Němcích:  "Lupičský a  otrocký tento  národ procítá
a podrobuje  si státy."  Na takový   výrok by  dnes byla  ihned podána
žaloba.
Zatím  nevím o  tom, že  by za  nynější třetí  světové křižácké  války
současné české "demokratické" úřady  něco podobného povolily, nebo jim
něco podobného  uniklo.
Ty  tak  akorát  nedávno  povolily  odhalení  pomníku "dobrého vojáka"
Švejka, protože  ten, i když nikdy  neexistoval, a i když  to nemyslel
vážně, přece jen křičel "na Bělehrad!".

Mimo to, že všechny křižácké světové války jsou směřovány proti Rusku,
byla, jak známo,  na pořadu roku 1914 jihoslovanská  otázka, roku 1938
česká otázka,  a nyní, po naprostém  "zpacifikování" českého prostoru,
opět jihoslovanská.

Vzhledem  k tomu,  že  v  amerických dokumentárních  pořadech označují
někteří  Američané  sami  vraždu  J.  F.  Kennedyho za fašistický puč,
myslím,  že můžeme  označit za   fašistické i  převraty, ke  kterým za

podpory  této nové  americké fašistické  garnitury došlo  v roce  1989
a v  následující  době  v  zemích  střední  a východní Evropy. Ostatně
většina  nových režimů  se i  k fašismu  ostentativně přihlásila.  Bez
zajímavosti není ani  to, že Bush tehdy nejprve  vykonal okružní cestu
právě po  zemích, které před druhou  světovou křižáckou válkou tvořily
kordon  fašistických  států  kolem  posledního  demokratického ostrova
- Československa.
Nyní,  za  třetí  světové  křižácké  války,  vstoupil  fašismus do své
"drsnější  fáze". Vznikla  jeho nejbrutálnější  forma, natismus. Dogma
o neomylnosti papeže bylo rozšířeno ještě o dogma o neomylnosti NATO.
(...Nabízí  se  i  otázka,  jestli  se  USA  neměly  v  jistý  okamžik
přejmenovat na USSSA - United SS and SA.)

Když se zamyslíme nad americkou historií,  tento vývoj nás zase až tak
nepřekvapí.  Prvním  biskupem  v  USA  byl  přece  bývalý jezuita - po
zrušení  jezuitského  řádu  -  a  americkou  armádu organizoval bývalý
pruský plukovník. Můžeme tedy zjednodušeně říci, že americká politická
"kultura" je  vybudována na jezuitském tmářství  a prušáckém drilu, ke
kterým již Američané přidali jen jeden vlastní vynález - ostnatý drát,
patentovaný Gliddenem roku 1874.

Roku 1991 byla rozpuštěna Varšavská smlouva,  po dohodě, že hned na to
bude zrušeno i  NATO. Bylo však dost naivní  předpokládat, že k něčemu
takovému dojde,  když v té době  byly již s pomocí  Německa a Vatikánu
okupovány severní části Jugoslávie, opět byl vyhlášen chorvatský stát,
nezávislý jak  Kenneth Starr, navíc  na území, které  Chorvaty obýváno
nebylo, a  vyhlazovací válka proti srbskému  obyvatelstvu byla v plném
proudu. Na jihu zase prchali po statisících obyvatelé Albánie, zděšeni
množstvím   zbraní,  které   se  v   albánských  přístavech   vykládá.
(Sjednocené Německo  vyvezlo do chorvatského státu  a do Albánie celou
výzbroj armády bývalé NDR.)
Následoval puč v SSSR (1991), kterým  se dostal k moci americký opilec
Jelcin  (nebo "mírněji":  demokrat amerického  typu, který  rozstřílel
parlament  - k  něčemu podobnému  už došlo  jenom v  Chile, i když pak
ještě Američané zopakovali něco  podobného, v poněkud mírnější podobě,
v Jugoslávii), a  následný rozpad SSSR.  Ten sice začal  již odtržením
pobaltských  republik,  za  největší  riziko  je  však třeba považovat
odtržení Ukrajiny s obyvatelstvem zpracovaným již jezuitským působením
za  polských  a  habsburských   okupací,  a  zfašizovaným  za  okupace
nacistickým Německem.
Proti  SSSR byla  opět otevřena   fronta i  na Kavkaze.  Nejprve došlo
k vyvražďování  křesťanských Arménů  ázebájdžánskými muslimy,  později
byl  rozpoután  také  konflikt  v  Gruzii,  kde  se  nakonec president
Ševarnadze  přihlásil k  fašismu, a  v Čečně,  což také  nepřekvapuje,
neboť  Čečenci byli  již za  druhé světové  křižácké války  otevřenými
fašisty a vítali německé vojáky.

Roku 1992 došlo  k okupaci Bosny a Hercegoviny. Od  roku 1992 také OSN
otevřeně vystupuje jako teroristická  organizace a její "mírové sbory"
v Jugoslávii vyvražďují civilní obyvatelstvo.
Západní rétorika  o míru opravdu překonala  všechna zprofanovaná hesla
dřívějších dob, všechna  ta "bojování za mír" a  dovedla je k naprosté
absurditě.  - Ani  nacisté ještě  nemluvili o  plynových komorách jako
o "mírových".
Poté, co se  středoevropské státy staly v rámci  "partnerství pro mír"
neoficiálními   členy   NATO,   vyhlazovací   válka  proti  Jugoslávii
zintenzívnila  a do  útoků se  zapojilo i  letectvo NATO  (roku 1994).
Srbové  byli  nakonec  daytonským  diktátem  donuceni  vyklidit  druhé
největší srbské město (s většinou srbského obyvatelstva) v Jugoslávii,
Sarajevo, a předat je muslimům.

Ani  to samozřejmě  nestačilo. Na  řadu přišla  kolébka pravoslaví  na
Balkáně - Kosovo.
Poté,  co  USA  vyzbrojily  a  vycvičily  americké jednotky albánských
teroristů   (pojmenované   snad   podle   neúplného   styku   Clintona
s Lewinskou: fuck - F-UCK) a  rozpoutaly v Kosovu teror, na konferenci
v Rambouillet vznesly, podobně jako Rakousko-Uhersko, než začalo první
světovou křižáckou  válku, zcela nepřijatelný  požadavek. Žádaly nejen
aby  Jugoslávie postoupila  Kosovo USA,  ale aby  souhlasila s okupací
celé Jugoslávie  vojsky NATO. Nešlo  tedy "jen" o  obdobu mnichovského
diktátu, ale rovnou i o obdobu Böhmen und Mähren.
(Analogie s nacistickou okupací Československa  je i v tom, že Albánců
legálně  pobývajících v  Kosovu bylo  procentuálně přesně  stejně jako
Němců  v  předválečném  Československu   -  jedna  čtvrtina.  Navzdory
západním dezinformacím o 90 % Albánců, byla v Kosovu polovina obyvatel
nealbánská   a   zbytek   Albánců   tvořili   nelegální  přistěhovalci
z Albánie.  Připomeňme  si  také,  že  Albánci  se  začínají  usazovat
v Kosovu až v 18. století (což  je opět analogie se sudetskými Němci),
ve větší míře však až za druhé světové křižácké války a za Tita, který
i zakázal návrat  Srbům, vyhnaným z  Kosova škipetárskými (albánskými)
jednotkami SS Skenderbeg za druhé světové křižácké války.)
Když Jugoslávie, jak se dalo čekat, tyto nepřijatelné podmínky odmítla
a NATO získalo  středoevropský vzdušný prostor  přijetím dalších států
za oficiální  členy (používání bulharského  vzdušného prostoru si  USA
vynutily  "varovným" odpálením  rakety do  blízkosti bulharské atomové
elektrárny), zahájily USA masívní bombardování Jugoslávie.
Bombardování bylo mimo jiné vedeno  jako simulace atomové války. Útoky
byly  vedeny   plošně,  současně  s   kilotunami  bomb  byl   shazován
i radioaktivní  odpad,  a  jako  cíle  byly  vybírány  civilní objekty
- které by byly  zasaženy při výbuchu atomových bomb  - a ne vojenské,
které jsou do jisté míry chráněné.
Cílem bombardování tedy bylo, kromě  vyhlazování Srbů - připomeňme si,
že  USA se  tím nikterak  netají, zcela  převzaly nacistickou rétoriku
třetí říše,  a mluví o "konečném  řešení" "srbské otázky", nasimulovat
atomový útok  v evropských podmínkách,  aby měli Američané  představu,
jak by probíhala  válka USA proti západní Evropě  za použití atomových
zbraní. Podobný pokus  sice USA provedly již za  "války v zálivu", ale
údaje získané v  poušti nejsou pro Evropu příliš  použitelné. (V menší
míře,  i když  rozhodně ne  zanedbatelné, pak  letadla NATO  shazovala
radioaktivní  odpad   už  za  bombardování  civilních   cílů  v  Bosně
a Hercegovině v roce 1995.)
Po  rozbombardování  celé  "infrastruktury"  obsadily Kosovo americké,
britské, německé,  francouzské, nizozemské (o  jejich sadismu proniklo
nejvíc  zpráv)  a  další  jednotky,  které  se pustily do vyvražďování
srbského obyvatelstva  a výroby masových hrobů  údajných Albánců. I do
našich  médií pronikly  zprávy o  tom, jak  jednotky KFOR vyvražďovaly
konvoje  Srbů, které  měly  doprovázet.  Americké jednotky  se posléze
stáhly  -  "práci"  v  radioaktivně  zamořeném  území  přenechaly svým
"spojencům".

Pokud  jde o  poslední odhady,  bylo ve  třetí světové  křižácké válce
zatím  vyvražděno asi  150.000 Srbů  a z  okupovaných území  jich bylo
nejméně 1,5 miliónu vyhnáno.
To  je sice  zatím méně  než  za  druhé světové  křižácké války,  svou
brutalitou a nechutností se však zdá nynější válka nad druhou světovou
křižáckou válkou vítězit.
Český praseident (t. j. identický  s prasetem, název funkce pochází ze
známého  výroku "Vašku,  ty seš  prase!") Havel  se jako  první "hlava
státu" sám  osobně účastnil teroristické akce  proti Jugoslávii. Další
"hlavy" následovaly.

Jestli  se na  tuto akci   skutečně připravoval  v Bosně,  kam italské
"cestovní kanceláře"  organizovaly zájezdy pro  (asi převážně německé)
sadisty, spojené s vražděním Srbů -  zájezdy, na kterých bylo možné si
"zaplatit  odstřel" srbského  dítěte -  nemohu potvrdit,  i když by to
Havlovu psychologickému profilu pravděpodobně odpovídalo.
(Při těchto zájezdech byl "turista"  doveden teroristy ke kraji srbské
vesnice,  na  výhodné  místo,  odkud  mohl  střílet,  a  dostal  zbraň
a náboje. Cena  byla od několika set  marek. Podobně bylo možné  si za
poplatek  zastřílet z  odstřelovací pušky  po lidech  v Sarajevu.  Zde
zřejmě i bez  rozlišení po kom. Případné ztráty  na vlastní straně pak
byly propagandisticky vydávány za "řádění srbských odstřelovačů".
Pokud jde  o Havlovu psychickou stránku,  již jsem se zmiňoval  o jeho
podobnosti s Rudolfem II. Ačkoli Havel nemá podobného potomka jako byl
don  César,  svou  "otcovskou   péči"  více  než  vynahrazuje  štědrým
udělováním amnestií podobným typům.)

Účelem  celé  války  proti  Jugoslávii  bylo,  kromě  toho zlikvidovat
poslední jakž takž demokratický režim  v Evropě, který nutně musel být
trnem v  oku, také vybudovat  pozemní koridor, od  Turecka po Rakouské
hranice, pro útok arabských vojsk  na západní Evropu. Tímto útokem USA
plánují zlikvidovat svého ani  ne tak ekonomického jako "surovinového"
konkurenta.
(Celosvětové těžitelné zásoby některých  kovů, zvláště kovů potřebných
v elektronice, totiž  vystačí již jen  na několik let,  a USA se  o ně
nemíní s nikým dělit. Cílem USA proto je, srazit Evropu na úroveň doby
kamenné. A to doslovně, protože pro USA nepřichází v úvahu dokonce ani
to, aby  se v Evropě  používala měď jako  v eneolitu, protože  mědi už
také zbývá  asi jenom na čtvrtstoletí.  Výhrůžky USA, že "dobombardují
Jugoslávii do  doby kamenné", tedy  zdaleka neplatily jen  Jugoslávii.
Okupace Jugoslávie, která je právě  na nedostatkové kovy velmi bohatá,
sice  může pro  USA představovat  jakousi záplatu,  ale jenom na velmi
krátkou  dobu.  Bez  úplné  ekonomické  likvidace  Evropy pro ně tento
problém vyřešen nebude.)
Hned po okupaci Kosova se proto začalo mluvit také o "sandžaku" - pásu
území kolem  srbsko-černohorské hranice, po  jehož získání by  byl již
koridor úplný.
Nakonec se  USA podařilo v roce  2000 okupovat Jugoslávii celou,  a to
pomocí dezinformační války. Pomocí rozsáhlé propagandy se jim podařilo
přesvědčit značnou  část obyvatelstva o tom,  že se Slobodan Miloševič
údajně dohodl s USA. Tím ztratil podporu obyvatel a bylo možné provést
puč - za masívní finanční podpory, kdy vychází víc než tisíc dolarů na
jednoho "demonstrujícího", a dosadit americkou loutku.

Další  pravoslavný stát,  Řecko, bylo  hned po  druhé světové křižácké
válce ovládnuto  USA a později  zataženo do NATO.  Dá se říci,  že USA
přímo převzaly štafetu od nacistického  Německa a pokračovaly ve válce
proti Řecku.  Řecko sice později,  po okupaci části  Kypru Turky (roku
1974), z NATO demonstrativně vystoupilo, bylo do něj však nahnáno zpět
pohrůžkami, že NATO podpoří další turecké útoky na řecké území.

Nyní je koridor připravený k použití.  Je sice otázkou, nakolik je teď
útok  aktuální, neboť  USA se   podařilo poštvat  si proti  sobě svého
původního spojence,  Irák, který nakonec  naopak poskytoval Jugoslávii
informace  o taktice  amerického letectva,  potřebné pro protileteckou
obranu. Pravděpodobně se však dohodnou. Také probíhá potenciálně velmi
nebezpečné    "izraelsko-palestinské    usmiřování".    Po   vyhlášení
palestinského státu totiž nepochybně dojde  k "velkému objevu", že ony
milióny  arabů,   kteří  se  prohlašují  za   Palestince,  se  ani  do
palestinského státu ani do Izraele prostě nevejdou. USA jim pak zřejmě

nabídnou jako  alternativu právě Evropu  - za podmínky,  že ji pomohou
dobýt.
(Připomeňme si, jak vůbec  palestinský problém vznikl. Palestinci byli
za druhé světové křižácké války  oddanými spojenci nacistů, od kterých
dostávali  peníze   a  zbraně.  Podobně  však   i  Britové  při  všech
konfliktech  Židů s  araby bojovali   vždy na  straně arabů.  Po válce
Britové v této oblasti převzali  od nacistů štafetu. Roku 1948 vyzvala
arabská  vojska (kterým  velel Angličan)  araby žijící  v Izraeli, aby
opustili zemi  a poskytli tak  operační prostor k  invazi a vyvraždění
Židů. Slíbili jim,  že si budou moci během  týdne majetek vyvražděných
Židů  rozebrat. Půl  miliónu arabů  uposlechlo -  ti vytvořili  základ
pozdějších palestinských "uprchlíků". - Šlo  tedy od počátku o válečné
zločince. V nejlepším případě o  oběti vyhnané arabskými armádami. Ani
z toho však příliš nevyplývá, proč by  se měli něčeho domáhat právě na
Izraeli.  Ve  stejné  době  došlo  ke  skutečnému vyhnání 800.000 Židů
z okolních  arabských  území.  Šlo  tedy  dokonce  o pro Izrael značně
nevýhodnou  výměnu  obyvatelstva.  ...A  navíc  se  zamlčuje  fakt, že
Jordánsko  okupuje větší  část  palestinských  území než  kolik zabral
Izrael.
Dalším velkým problémem pro Izrael  ovšem je také skutečnost, že mnozí
židovští  fundamentalisté  nejsou  o  nic  lepší  než  fundamentalisté
kteréhokoliv jiného směru.)
Chystanému útoku na  Evropu nasvědčuje i skutečnost, že  USA v nedávné
době v  Evropě demontovaly protiraketové  systémy - s  odůvodněním, že
jich  už  není  třeba,  a  odvezly  je  v  provozu neschopném stavu do
Izraele, který je nechtěl, a kde s největší pravděpodobností skončí ve
šrotu.  Tvrzení,  že  šlo  o  součást  americké volební kampaně, snahu
o získání  hlasů  amerických  Židů,  není  příliš přesvědčivé. Zůstává
fakt, že západní Evropa nyní není chráněna proti raketovému útoku.
Zároveň  byl spuštěn  Temelín, který  je zárukou,  že česká vláda, pod
hrozbou útoku na toto jaderné zařízení, splní každý americký požadavek
na poskytnutí  českého území pro  válečné operace. Sice  by teoreticky
měla  stačit  i  hrozba  útoku  na  Dukovany  - jestli bouchne atomová
elektrárna sto nebo  sto padesát kilometrů od Prahy  už není až takový
rozdíl, i když  vzdálenost Temelína od Prahy se  víc blíží vzdálenosti
Černobylu  od  Kyjeva  -  ale  nepřeceňoval  bych  inteligenci českých
politiků a nepředpokládal, že všichni z nich vědí, kde Dukovany jsou.

Jak  jsem se  již zmiňoval,  jelikož vyhlašování  války dnes  již není
moderní,  je možné  že se  již žádné  války oficiálně nedočkáme. Jenom
budeme dále poslouchat zprávy podobného typu, jako že američtí letečtí
míroví  misionáři  obracejí  bombardováním  Srby  na  samosprasitelnou
římsko-americkou víru.
Bez  vyhlášení války  však není  možné ani  právně rozlišovat vojenské
a civilní objekty. Po  právní stránce je i voják  země, na kterou bylo
zaútočeno bez vyhlášení války, civilistou!  Totéž ale navíc platí i na
druhou  stranu, a  tak ozbrojenci,  kteří útočí  bez vyhlášení  války,
nejsou  po právní  stránce vojáky,  ale teroristy,  na které  se žádné
ženevské dohody  nevztahují, není třeba je  brát do zajetí, a  i podle
současných právních norem  je možné je na místě  likvidovat. Po právní
stránce tedy  vojáci wehrmachtu nemohli  nikdy být válečnými  zajatci,
a podobně jimi nemohou být ani  vojáci NATO a podobných teroristických
organizací.

Situace na konci tisíciletí ve světě

Na  rozdíl od  roku 1990,  kdy za  účelem manipulace  s cenou ropy USA
rozpoutaly  válku v  zálivu (navíc  neúspěšně, neboť  cena ropy  proti
jejich očekávání naopak klesla), dnes již získaly takovou moc, že cenu

ropy  a   kurs  dolaru  stanovují  zcela   arbitrárně,  bez  jakékoliv
souvislosti se světovou ekonomikou.
Pokud jde o  nynější extrémně vysokou cenu ropy  a kurs dolaru, můžeme
mluvit o americkém výpalném, ukládaném západoevropské ekonomice, neboť
hlavně proti ní jsou tyto kroky namířeny.
Je možné,  že USA dají přednost  takovéto ekonomické likvidaci západní
Evropy před  "vojenským řešením", ale  nechci tvrdit, že  je to jisté,
zvláště pokud věci nepůjdou tak rychle,  jak si USA přejí. Nepokoje na
blízkém východě  sice zatím spadají  právě pod tuto  ekonomickou válku
- USA  musí nějak  zdůvodnit enormní   zdražování ropy  - kde  však je
hranice, kdy mohou přerůst ve vojenský konflikt?
Evropa   je   také   vysávána,   terorizována   a  otravována  drogami
prostřednictvím albánských  a čečenských mafií,  které jsou zcela  pod
ochranou USA. Když se omylem podaří nějakého drogového bosse zatknout,
ihned přijde  befehl (a sprdung)  z USA, a  jejich chráněnec musí  být
okamžitě propuštěn.

Evropa  je ostatně  již také   poslušnější, Německo  se už  i otevřeně
přihlásilo  k  fašismu  tím,  že  na  Hitlerovy  stodesáté  narozeniny
obnovilo  reichstag.   Za  uříznuté  hlavy   jugoslávských  a  ruských
politiků,  kteří  až  tak  poslušní  nejsou,  vypisují  USA,  které se
považují,  podobně  jako  předtím  nacisté,  za  nejkulturnější národ,
odměny miliónů  dolarů. Americký fašismus svou  zrůdností a brutalitou
prostě překonal vše, co dosud na této planetě kdy bylo.
Příklon  Evropy k  fašismu je  také dobře  vidět na  rozšířeném zákazu
používat neplatné fašistické symboly  - protože jsou příliš nezávazné.
Používat  se smějí  jen platné,  jako například  americká vlajka  nebo
natistický kříž.
Podobně jako nacistické "konečné  řešení židovské otázky" mělo plynule
přejít ve  vyvraždění všech Slovanů,  dnešní plány na  "konečné řešení
srbské otázky", kterým se už západní politici nikterak netají, nejenže
plynule přecházejí  v plány na  vyvražďování všech Slovanů,  ale navíc
splývají i  s plány na  likvidaci celé Evropy.  Oproti německým plánům
jdou tedy ještě jaksi "o krok dál".

Budování nového světového neřádu  úspěšně pokračuje. Za pomoci Jelcina
byla  rozšířena skupina  G7 na  G8. Rusko  se stalo  pomocí fiktivních
půjček  USA  Rusku  osmým  nejzadluženějším  státem,  a  tak mohlo být
přijato  "do  klubu".  (Ve  skutečnosti  o  žádné  půjčky nešlo, neboť
všechny  "půjčené" peníze  byly za  provizi posílány  obratem zpět  do
amerických bank. Rusku jen účetně narůstal dluh.)
Rusko je udržováno v poslušnosti  také válkou v Čečensku. Rusové ovšem
čečenskou  válku rozlišují  na Čečnu  I. a  Čečnu II.,  které jsou obě
něčím úplně  jiným - opačným. Čečnu  I. rozpoutal Jelcin roku  1994 na
americkou objednávku (paradoxně měl  Jelcin, když se stal presidentem,
největší podporu právě  v Čečensku) a jejím cílem  bylo připravit půdu
pro  Čečnu  II.  Válka  se   setkala  s  nesouhlasem  většiny  ruského
obyvatelstva. Nynější  Čečna II. je agresívní  válkou USA proti Rusku.
Naplnily  se  předpovědi,  že  tato  válka  nemůže  skončit ani úplným
vyhlazením Čečenců, protože v ní  již nebojují Čečenci, ale teroristé,
najatí   v  nejrůznějších   islámských  zemích   za  americké   peníze
a vyzbrojeni USA.  Obranu proti tomuto útoku  považuje většina ruského
obyvatelstva  za  správnou,  i  když  panují  pochyby o způsobu vedení
vojenských  akcí.  Nyní  v  Rusku   převládá  názor,  že  válka  proti
"čečenským" teroristům je vedena jen na oko, rozhořčení nad tím, že se
Rusko americkému útoku důrazně nepostaví.
Rusko  se stalo  pro USA  partnerem, proti  kterému USA  zároveň vedou
válku, aby jej přinutily k povolnosti,  otřepaně řečeno mu drží nůž na
krku.

Podobným  způsobem  je  zřejmě  také  Anglie  udržována  v poslušnosti
zahraniční  podporou irských  teroristů. Anglie  je však  až příkladně
poslušná, a  tak jí USA  za odměnu arbitrárně  udržují extrémně vysoký
kurs libry.
(V rámci  propagace čečenského terorismu  byl také na  světové výstavě
v německém Hannoveru  v roce 2000  vydáván pavilon České  republiky za
čečenský.)

Východní  Evropa je  držena v  naprosté izolaci  za skutečnou železnou
oponou.  (Vzhledem  k  tomu,  že  výraz  železná  opona  vymyslel  šéf
nacistické propagandy  Goebbels, myslím, že je  tento termín vhodnější
pro  nynější  dobu  natismu,  než  pro  "éru  komunismu".)  Pro občany
východní  Evropy byla  stanovena povinnost  vyměňovat si  při cestě na
západ  na den  tolik peněz,  kolik některé  západní vlády  dávají svým
nezaměstnaným  občanům na  celý měsíc.  Byly zavedeny  tak rovnoprávné
vztahy,  jak  o  tom  svědčí  ne  reciproční,  ale jednostranná vízová
povinnost,  opět  pouze  pro  obyvatele  "východu".  V  zemích střední
a východní Evropy pro obyvatele  "západu" vízová povinnost ani povinná
výměna peněz obvykle neexistuje, a pokud někde ano, cena za vízum, ani
povinná denní výměna nečiní polovinu  jejich měsíčního platu, ale jsou
pouze symbolické.
Byly zrušeny vzájemné dohody o poskytování lékařské péče, a tak, pokud
onemocní cizinec  například v Čechách, je  mu poskytnuta lékařská péče
zdarma, a to i když není  pojištěn, naproti tomu mnoho českých občanů,
pokud měli  v zahraničí úraz  nebo těžce onemocněli,  přišlo o veškerý
majetek.
O tom, jak se  v USA chovají k "nelegálně"  pracujícím, navzdory tomu,
že jenom  v Praze pracuje  nelegálně několik desítek  tisíc Američanů,
ani nemluvě.

Pokud  jde o  celosvětovou ekologickou  situaci, je  každému jasné, že
"kapitalismus",  budovaný podle  hesla lessy  posser, k  přírodě nijak
šetrný není.
Stačí si připomenout postoje  amerických zombijních presidentů: Reagan
nikdy neuznal existenci kyselého deště. Bush nikdy nepřipustil možnost
skleníkového efektu.  Clintonův postoj lze  vyjádřit asi tak,  že sice
tyto dva jevy připustil - ale s  tím, že za to může Miloševič. Otázkou
je, kdo za to bude moci teď.
Jediným pozitivním  náznakem je, že  USA v rámci  volební kampaně roku
2000 povolily používání potratového léku  RU 486, což by mohlo alespoň
na čas vést ke snížení perzekuce heterosexuality v USA. Lék by měl být
do USA dovážen z dnes podstatně demokratičtější Číny.
(I když je otázkou, jestli Čína vůbec někdy byla méně demokratická než
dnešní USA. Řádění USA v Jugoslávii je přinejmenším srovnatelné s tím,
co  prováděla  Čína  v  Tibetu.  Zejména  pokud  jde  o  počet mrtvých
a množství zničených klášterů. Radioaktivní  odpad, pokud vím, Čína na
Tibet neshazovala.)

V podstatě celá  planeta je podrobena americké  vojenské moci a přesto
lidé stále věří na pohádky o tom, že "vládne kapitál". Neuvědomují si,
že jediný "kapitál" dnes je právě americká vojenská moc. Tato vojenská
moc však  nijak nesouvisí s kapitálem  ve smyslu peněz nebo  s nějakou
silou ekonomiky, ale byla vybudována na dluh. - Podle některých odhadů
se  celkové  náklady  na  americké  zbrojní  programy od druhé světové
křižácké války  přesně rovnají americkému  státnímu dluhu. Kdyby  tedy
USA neměly  moc půjčovat si  a nevracet, měly  by dnes jen  zbytky své
výzbroje  z  druhé  světové  křižácké  války,  případně pár trofejních
zbraní. ...Jelikož je tedy kapitalismus založen pouze na moci a nikoli
na kapitálu, měl by se spíše nazývat powerty.

O naivních představách, že  "vládne ten, kdo má ropu"  snad není nutné
se   dlouze  rozepisovat.   Není  třeba   příliš  odborných   znalostí
k pochopení  toho,  že  používání  ropy  jako  zdroje  energie  je  po
technologické stránce  naprostým anachronismem. Tvrzení,  že ekonomika
stojí  na  ropě,  je  dost  podobné  tvrzení,  že  ekonomika  stojí na
veverčích  kožišinách.  (Je  například  spočítáno,  že  válka v zálivu
- která  byla  údajně  kvůli  ropě,  stála  víc,  než  kolik  by  stál
celosvětový  přechod  na  bionaftu.)  Ropa  je  nadále  používána  jen
z jediného důvodu  - umožňuje totiž nekontrolovaný  tok černých peněz.
- A to ve větší míře než veverčí kožišiny.

Přes  masívní a  stále vzrůstající  "zpracování" obyvatelstva  si dnes
někteří lidé uvědomují, že  informační entropie je ještě nebezpečnější
než  tepelná  entropie,  že  největší  nebezpečí  lidstvu  hrozí právě
z dnešní   míry  používání   dezinformace.  (Informační   entropie  je
vzrůstající  nemožnost   rozlišit  mezi  informací   a  dezinformací.)
Uvědomují si i  to, že zamoření dezinformacemi je  pro lidstvo dokonce
nebezpečnější  než by  bylo  radioaktivní  zamoření v  případě jaderné
války. V  méně učené rovině  se toto poznání  odráží ve výrazech  jako
zbraně hromadného sdělování nebo mediální kanálie.
Dezinformační zamoření paradoxně ohrožuje, na rozdíl od radioaktivity,
daleko  víc člověka  než jiné  organismy. Nabízí  se tedy myšlenka, že
kritické období,  kdy hrozilo, že jadernou  válkou bude zničen veškerý
život na Zemi, bylo překonáno, že dezinformační válku řada živočišných
druhů  přežije, a  že vývoj  na planetě  bude moci,  byť bez  člověka,
pokračovat. Je to však dostatečná útěcha?
Většina lidí  je však natolik zmanipulovaných,  že zatím neprobleskuje
ani  náznak  nějaké  naděje  na  změnu.  "Politická"  moc je dnes plně
rozdělena, a její přerozdělování se  odehrává jen v úzkém okruhu osob.
Není dokonce ani pravděpodobné, že  by do konce třetí světové křižácké
války  někde mohly  proběhnout skutečné  volby (zejména  v okupovaných
evropských zemích).

Samozřejmě, že všechno, co se ve světě děje, je stále i tak jen pouhým
opakováním  téhož,  třebaže  ve  větší  intenzitě.  A  tak  by  mě ani
nepřekvapilo, kdyby  třetí tisíciletí opět  začalo tím, že  by se nový
americký  president a  nový papež  "ku větší  cti a  slávě boží"  opět
nazvali Konstantinem a Silvestrem.
Poté, co byl v USA "zvolen"  menšinou hlasů, protiústavně a za arabské
podpory (za  slib, že zlikviduje  Izrael) president z  té pravicovější
strany, můžeme očekávat ani ne tak opravdové maso jako opravdové sado.

Situace na konci tisíciletí na příkladu Česka

Po roce 1989 u nás nastala nová  doba římská, kdy na naše území vpadli
narkomani a kvádrové (hlavně fialoví), třebaže si mnozí občané původně
představovali,  že  přijde  něco  úplně  jiného  -  třeba čekali novou
renesanční dobu, podobnou době vlády Jiřího z Poděbrad.
(Dnešní  římskou dobu  můžeme nazývat  třetí dobou  římskou, pokud  za
první považujeme 1. - 4. století, za druhou období 1620-1918.)

Od roku 1989 je zde "druhý  protektorát" (je možná i periodizace druhý
od 1939, třetí  od 1989, čtvrtý od 1993),  "demokratický" režim, který
je  tak demokratický,  že se   za celou  dobu nepodařilo  prosadit ani
požadavek referenda.
(Pokud vím, ještě nikomu se  nepodařilo uvést jediný konkrétní případ,
v čem je tento režim demokratičtější  než ten dřívější. Jediný uváděný
argument,  že dnes  ti, kdo  mají peníze,  mohou cestovat do zahraničí
kdykoli se jim zachce, také poněkud  selhává na tom, že to mohli dříve

například řezníci a  veksláci také. Navíc je zde posun  v tom, že dřív
se tomu říkalo korupce, a nyní svoboda.)
Praseidentem  se  stal  Havel  z  Hrádečku.  Jeho  volba tehdy USA ani
nepřišla  moc draho.  Uvádí se,  že osobám,  které Havla  podporovaly,
vyplatily celkem 400.000 dolarů.
Nikdo nemá  Havlovi za zlé, že  když mu byly čtyři  roky, Heydrich jej
kolébal na  kolenou a říkal:  "Z tebe bude  dobrý Němec." (Zde  musíme
Heydrichovi  přiznat,  když  už  nic  jiného,  tedy  jisté  předvídací
schopnosti.  Těžko později  někdo hájil  německé zájmy  víc, než právě
Havel.) Tehdy,  jako malé dítě,  z toho nemohl  mít rozum. Problém  je
spíše v tom,  že rozum nedostal ani později, a  když se dostal k moci,
nenavázal ani  tak na politiku "státního  presidenta" Háchy, ale právě
na protičeskou a protislovanskou  politiku Heydrichovu. Někomu se může
až zdát, že se stal jakýmsi Heydrichovým pohrobkem.
(Havlovu  politiku  by  tedy  bylo  možno  zjednodušeně zhruba shrnout
jednou větou:  Češi mu zabili  strýčka Heydricha, který  ho kolíbal na
kolenou, a tak se teď mstí.
Ze skutečnosti,  že byl někdo,  jako například Havel,  ve vězení, bych
toho raději moc nevyvozoval. To byl Hitler také. A Havel tím mimo jiné
navázal  na takovou  tradici svého  předchůdce Husáka  (nehledě na, za
krále  se   prohlašujícího,  Matyáše  Hunyadiho).   Podobně  bych  moc
nevyvozoval ani  z údajného disidentství.  Nenáviděný rakouský ministr
vnitra Bach byl původně také  hrdinou z barikád revolučního roku 1848,
který rychle přešel  na druhou stranu. A tak není  divu, že jsme mohli
občas zaslechnout místo starého: "dej  si bacha" i novější verzi: "dej
si rumla"...)

Hned na  začátku roku 1990  se začalo po  vzoru prvního "protektorátu"
psát  Česko-slovensko  s  pomlčkou.  Podobně  jako  tehdy se hned také
začalo s přípravami na rozdělení země, na obnově slovenského "štátu".
(I  když  na  druhou  stranu  je  třeba  poznamenat,  že například Ján
Čarnogurský  podporoval   rozdělení  země  z  toho   důvodu,  že  jako
pravoslavný  věřící  chtěl,  aby  se  Slovensko  dostalo  z vlivu nové
prořímské garnitury.)
Navenek byl předstírán konflikt mezi Klausem a Mečiarem, kteří, ačkoli
by jinak  u voleb jistě propadli,  za dané situace získali  ve volbách
roku 1992 každý ve své zemi naprostou většinu - jako domnělá protiváha
toho druhého.
Hned  na to  došlo 1.1.1993  k opětovnému  rozdělení Československa na
obdoby  "protektorátu"  Böhmen  und   Mähren  a  slovenského  "štátu".
Politici,  kterým  se  zmíněnou  hrou  podařilo,  že  byli  zvoleni do
československých  institucí, pak  aniž by  byly provedeny  nové volby,
vládli v  nově vzniklých zemích, k  čemuž měli mandát asi  tak stejný,
jako svaz zahrádkářů.  Do příštích voleb se jim  však podařilo veřejné
mínění  natolik   zmanipulovat,  že  se  jejich   pozice  stala  téměř
neotřesitelnou.
(S výjimkou  jediného otřesu, po kterém  došlo ke jmenování Tošovského
vlády, jejíž všichni členové údajně byli členy Vatikánem řízených sekt
- šlo by tedy o jakýsi unáhlený  pokus Vatikánu o puč. Tento otřes byl
ale natolik  krátkodobý, že po  sobě nezanechal žádné  výraznější, ani
negativní,  ani pozitivní  stopy. Přes  neúspěch tohoto  puče je  však
česká politika stále pod daleko větším vlivem Vatikánu, než by kdokoli
čekal.)

Dnes  můžeme slýchat,  že  Masaryk,  aby vymohl  vznik Československa,
západu nalhal,  že Češi a  Slováci jsou si  podobní, ačkoli to  nebyla
pravda,  a že  proto společný  stát nemohl  fungovat. Rozdíly tu jistě
jsou -  ale ne větší,  než mezi Němci  dvou sousedních okresů.  Jak by
potom  mohlo existovat  Německo? Je  možné, že  se Masaryk  inspiroval
právě  příkladem Německa,  na základě  kterého usoudil,  že by soužití

Čechů  a Slováků  neměl být  problém. Bez  vnějšího zasahování by také
nebyl.

Vážnějším   problémem   u   Masaryka   byl   jeho   posun  "od  Tábora
k Chelčickému",  od hesla  "Tábor je  náš program",  které razil ještě
v roce 1918, k  falešnému humanismu. V tomto duchu  bylo také husitské
heslo  "pravda vítězí  nade vším"  nahrazeno zkráceným  a méně určitým
"pravda vítězí" (...tedy možná, za jistých okolností...).
S touto Masarykovou změnou souvisel i jeho odklon od pravoslaví.
(Pro  úplnost  si  připomeňme,  že  československá  pravoslavná církev
přijala srbskou  církevní jurisdikci, pod  kterou tato oblast  spadala
již v době Rakousko-Uherska.)

Po  roce 1989  byla zahájena  systematická likvidace  ekonomiky. Hrubý
domácí  produkt  na  osobu,  který  Československo  před  listopadovým
převratem řadil někam mezi Itálii a Anglii, během několika let poklesl
na jednu čtvrtinu a stále klesá.
Po  roce 1989  bylo vyvlastněno  nejvíc majetku  v historii. Tolik, že
roku 1948 se  o něčem takovém nikomu ani nesnilo.  Uvádí se, že to byl
největší přesun majetku  v historii lidstva bez boje.  (Nešlo tedy jen
o nějakou "loupež  století", jak se někdy  z neznalosti vykládá. Mohli
bychom  mluvit o  ODSizení majetku.)  Hodnota výrobních  a nevýrobních
prostředků v  ČSSR k roku 1989  se vyčísluje na 2.600  mld Kč. Problém
ovšem je, jakou hodnotu tehdejší koruně přisoudit. Dále je ještě třeba
přičíst  veškerý  osobní  majetek,  o  který  byli  připraveni  občané
(likvidace  všech úspor,  de facto  vyvlastnění většiny  bytů a jiného
majetku, atd.).
Naprostá většina majetku  skončila v zahraničí. Ať již  v rámci dělení
majetku za  tučnou provizi na  Slovensku (každoročně tam  mizí dalších
pár desítek miliard), na Bahamách, ve švýcarských bankách, nebo jinde.
Došlo k naprostému ožebračení Českých  zemí, a toto ožebračování stále
pokračuje. -  Další stamiliardy například mizí  v dotacích na německou
energetiku, ať již jde o Temelín nebo norský plyn.
Životní úroveň v  důsledku toho klesla během krátké  doby na polovinu,
a rovněž dále klesá. Rozdíl mezi příjmy v České republice a "v Evropě"
se stále zvyšuje.
Česko  bylo také  zataženo do  NATO. Navzdory  tomu, že  již František
Palacký říkal, že  vstup do říše (tedy i do  nynější čtvrté - NATO) je
sebevraždou  (dnes  bychom  asi  řekli  "konečnou").  -  Podobně Karel
Havlíček Borovský  říkal: raději ruský  bič než německou  (dnes bychom
řekli americkou) "svobodu".
Vstup do  NATO byl politickým nesmyslem,  připomínal spíše "politiku",
která  se neřídí  heslem něco  za  něco,  ale něco  za něco  do kapsy.
Logické by totiž bylo, vstoupit napřed do  EU, a pak už by se nemuselo
do NATO vstupovat.
Vstupem do  NATO byla právě,  mimo jiné, možnost  tolik proklamovaného
vstupu  do EU  zablokována. USA  tolik toužily  po českém území, které
chtěly  získat pro  své válečné  operace, že  stačilo slíbit, že Česko
vstoupí do NATO, až bude členem EU,  a bylo by do EU okamžitě přijato.
- Pak se už  vždycky mohla najít nějaká výmluva, že  pro vstup do NATO
"nejsme připraveni". Je možné, že šlo i o sabotáž vstupu do EU. Nechci
se EU nijak  zastávat, ale i kdyby členství v  EU a zároveň nečlenství
v NATO  Česku neposkytlo  lepší pozice,  dal by  se tak alespoň trochu
"podvratný" příklad ostatním evropským zemím. Dnes proto není otázkou,
jestli  Češi do  EU chtějí  nebo jestli  to pro  ně bude  výhodné, ale
- i v případě, že by to výhodné  bylo, jestli mají na něco takového po
vstupu do NATO morální právo.
Přinejmenším bylo možné licitovat, a  ne okamžitě přistoupit na to, že
bude  Česko  do  NATO  platit  větší  příspěvky  než  čtyřikrát  větší
Španělsko. ...Přesto  se Česko žádným  "plnoprávným partnerem" nestalo

- podle toho, že přes členství v NATO  byli v roce 1999 Češi v Německu
de facto prohlášeni  za méněcennou rasu a bylo  rozhodnuto, že mají za
totální nasazení dostat menší částku odškodného než "árijci".
I když na  druhou stranu si musíme  přiznat, že nevíme, jakou  roli ve
vstupu  do NATO  sehrál  mezinárodní  nátlak s  údajnou "diskriminací"
Romů.  Podobně,  jako  bylo   přijetí  mnichovského  diktátu  vynuceno
mezinárodní  kampaní  ohledně  údajné  "diskriminace"  Němců ze strany
československé vlády, mohl být vstup Česka do NATO vynucen mezinárodní
kampaní  ohledně Romů.  Mohlo tedy  jít o  nový Mnichov.  Nemůžeme ani
vyloučit,  že podobně  jako před  obsazením zbytku  českých území roku
1939, bylo  vyhrožováno i bombardováním  Prahy. Ostatně letadla  tehdy
právě stála připravena k útokům na Jugoslávii...
Každopádně  12.  března  1999   zanikly  podpisem  v  americkém  městě
Independence (Nezávislost) poslední stopy české nezávislosti.
Tato  nezávislost  je  dokonce  okleštěna   ještě  víc,  než  byla  za
nacistické  okupace.  Na  rozdíl  od  doby  "protektorátu"  Böhmen und
Mähren,  kdy  byla  zrušena  vojenská  povinnost  a české obyvatelstvo
nemuselo  rukovat do  wehrmachtu, a  zůstalo jen  profesionální vládní
vojsko o  6.000 vojácích, dnes  vojenská povinnost existuje  a Češi do
okupační armády rukovat musejí.
(Rozdíl proti  nacistické okupaci je i  ten, že na rozdíl  od tehdejší
doby  se   dnes  na  některých   školách  žákům  dávají   učebnice  už
"profesionálně" začerněné. - Za  1. protektorátu se učebnice prodávaly
nezačerněné  a žáci  ve škole  si pak  podle instrukcí  učitele určená
místa  začerňovali sami  - zředěnou  tuší, aby  bylo možné je přečíst,
a větší  části  přelepovali  -  průhledným  papírem,  aby bylo na text
vidět.)

Po  roce 1989  došlo také   k hiltonizaci  moci římské  církve. Římská
církev se  dožaduje majetku, který  jí nikdy nepatřil  (a který je  jí
i vydáván), požaduje zrušení Josefových patentů, dere se k moci.
Tyto požadavky, vrátit se do doby před josefínskými reformami, tedy do
doby o  více než před  dvěma sty lety,  svým časovým rozpětím  nápadně
připomínají  pobělohorskou  romanizaci,  kdy  také  šlo  o "návrat" do
předhusitských dob, rovněž  o více než dvě stě  let. Svou nehorázností
také.  Ve svém  dožadování se  majetku, který  jí nepatřil,  vystupuje
římská církev spíše jako teroristická organizace než jako církev.
Stát vynakládá miliardy na  opravu kostelů jakožto kulturních památek,
které pak však jako památky neslouží, neboť římská církev si je zamkne
a používá pouze pro sebe. I  platy kléru (vyplácené státem) jsou vyšší
než platy průměrných lidí, ačkoli kleriky nikdo, kromě nich samých, za
nadprůměrné nepovažuje. A tak dále.
Slyšíme  pořád, jak  byla římská  církev u  nás v  "padesátých letech"
utlačovaná. Opak  je pravdou. Na to,  jak intenzívně spolupracovala za
války  s nacisty,  tu byla  vůči ní  až příliš  velká tolerance.  Této
ponechané volnosti římská  církev v padesátých letech (a  už po válce)
vydatně využívala k likvidaci  svého odvěkého protivníka - pravoslavné
církve. Po  druhé světové křižácké válce  bylo pravoslaví systematicky
likvidováno právě udavači z řad římské církve.
Podle toho, jakým způsobem zneužívá římská církev výrazu bartolomějská
noc - termínu, který původně  zavedla v rámci terminologického boje na
zlehčení bartolomějského  masakru (při kterém  povraždila desetitisíce
lidí), a který nyní přenáší  na zavření několika klášterů v padesátých
letech, aby sama ze sebe, z masového vraha, udělala oběť - podle toho,
jakým  způsobem tento  termín ukradla,  můžeme soudit,  že se již sama
považuje za vítěze a své protivníky za mrtvé.
(Římská církev totiž z nějakého důvodu (uvádí se, že z černomagického)
vždy  používá  termíny,  symboly  a  další  atributy  svých poražených
nepřátel.  Dominikáni  například  převzali  svůj  úbor od vyvražděných
albigenských. Dvouhlavý  orel, znak habsburské  monarchie, byl původně

znakem  byzantského  císařství.  Poté,  co  se  Římu společnými silami
s Turky  podařilo Byzantskou  říši zničit,  převzala znak  "svatá říše
římská národa  německého", jak se právě  tehdy začala nazývat. Podobně
se římská  církev ohání "ekumenou", když  výraz ekumenický byl titulem
byzantského patriarchy, a tak dále.
Naskýtá  se  otázka:  V  jakém  smyslu  používá  římská církev symbolu
Krista?)
Symbolické je  i to, že za  vlády Havla, autora divadelních  her, bylo
Národní divadlo zcela protiprávně předáno do okupace protirenesančnímu
voršilskému  řádu  -  řádu,  který  vznikl  téměř  současně s jezuity,
v podstatě  jako jejich  sesterský řád.   - S  jezuity, kteří  se vždy
snažili právě divadlo ovládnout.

Znovu se  tu objevily snahy,  urychlit rozpad ekonomiky  ještě opětným
zvýšením porodnosti. Čím jiným jsou tvrzení, že je moc důchodců a málo
dětí? Pokud ekonomika není schopna uživit důchodce, jak by mohla ještě
navíc k  nim uživit větší  množství dětí? Musíme  vycházet z toho,  že
česká  společnost  nemá  vyrovnanou  demografickou  strukturu, ročníky
nejsou stejně  silné, a pro  zachování ideálního poměru  produktivního
a neproduktivního obyvatelstva  je vhodné, když  se děti rodí  v době,
kdy je důchodců  málo, a v době, kdy je  lidí ze starších ročníků víc,
naopak porodnost  omezit. Demograficky vhodné  období pro rození  dětí
opět  bude, až  se budou  dostávat do  důchodového věku  slabé ročníky
šedesátých let.  Navíc tyto výkřiky  o národě důchodců  a vysvětlování
poklesu  ekonomiky  "stárnutím  populace",  samé  to  "kdo  na ně bude
pracovat?",  přišly  paradoxně  právě  v  době,  kdy  se  dostávaly do
pracovního   věku  nejsilnější   ročníky  z   doby  populační  exploze
sedmdesátých  let,  v  době,  kdy  na  každého  odcházejícího důchodce
přicházeli dva  mladí uchazeči o  práci. Pokud ekonomika  nefunguje za
takových okolností, pak už nevím kdy. Ekonomika však zareagovala jenom
růstem  nezaměstnanosti. Doufám,  že už  dnes lidé  moc nevěří,  že se
ekonomické problémy vyřeší tím, že  se budou rodit další nezaměstnaní.
- Dříve  bylo  výhodné  plození  vojáků  pro  vlastní  armádu, dnes je
výhodnější   přimět  konkurenta,   aby  si   naplodil  vlastní  armádu
nezaměstnaných...

Už ani nepřekvapí, že za vlády "velkého zastánce svobod" byla zavedena
absolutní  cenzura  -  možnost  žalovat  kohokoli  (v nižším sociálním
postavení) za  jakýkoliv výrok. Také  je velmi rozšířena  autocenzura.
(Také  šéfredaktor,  který  byl   ochoten  otiskovat  mé  články,  měl
autonehodu.)
Třebaže jsou známy přátelské vztahy  Karla IV. a srbského cara Dušana,
český  okupační  diktátor,  jak  bychom  jej  mohli nazývat analogicky
k podobným užívaným termínům, Havel v rámci falšování dějin pojmenoval
českou  jednotku SFOR,  určenou k  vyvražďování zbylých  Srbů v Bosně,
"Jednotkou  Karla  IV."  Po  vzoru  "svatováclavských  medajlí", které
nacisté  za druhé  světové křižácké  války udělovali  kolaborantům, se
pakt čtyř fašistických organizací nazval "Svatováclavskou dohodou".
Pod  heslem  demokracie  se  buduje  společnost,  kde "všichni jsou si
rovni, někteří však více".
(Například  snahy  o  zavedení  školného  také  nejsou ničím jiným než
snahou  zavést,  analogicky  jako   tomu  bylo  v  případě  dřívějšího
"dělnického původu",  jako hlavní kritérium pro  přijetí na školu, pro
změnu prasečkářský původ.)
V rámci "rozděl a panuj", ve snaze zamezit komunikaci mezi lidmi, bylo
jízdné a poplatky za telefon zvýšeny tak, aby se tyto služby staly pro
lidi s průměrným příjmem v podstatě nedostupné. (Také je tu zarážející
provázanost  těchto služeb  s organizovaným  zločinem.) "Kapitalismus"
přinesl  i zrušení  veřejných záchodků  - aby  člověk "na jednu nádrž"

nedošel  moc daleko.  Schránky na  dopisy byly  v podstatě  změněny na
schránky na bankovní výpisy.
Vymýšlejí se speciální  extra daně na kopírování, které  v době údajné
informační  revoluce  znemožňují  používání  xeroxu podobným způsobem,
jako v době údajné renesance zákazy habsburských okupantů znemožňovaly
používání knihtisku.
Podobně jako  jinde v "demokratickém"  světě, i zde  dochází k umělému
rozdělení lidí na ty, kteří práci mají a kteří jsou nuceni pracovat do
úmoru, a  na ty, kteří práci  nemají - aby byli  deprimováni pro změnu
zase tím. A tak přes  obrovskou nezaměstnanost, dnes Češi tráví nejvíc
času v práci na světě! (V roce 2000). A rozhodně ne za nejvíc peněz.
Uměle se vytvářejí  rozdíly i mezi důchodci. -  Každou úpravou důchodů
narůstá rozdíl mezi nízkými a vyššími důchody.
Pokud  jde  o  změny  v  politické  terminologii,  zdá  se,  že  výraz
demokracie se již téměř důsledně používá pro fašismus.

"Normalizace" sedmdesátých a osmdesátých  let vykonala své. Obyvatelé,
navenek  projevující   nespokojenost  s  režimem,   byli  již  natolik
nalomeni, nakloněni  tomu, podřídit se moci,  a bránily jim v  tom již
jenom  ohledy,  "co  by  tomu  řekli  známí",  že  stačilo v roce 1989
přejmenovat Státní  bezpečnost na pravici, čímž  se stala "společensky
přijatelnou", a  lidé hned začali  poslouchat své staronové  pány jako
hodinky.
Jelikož všechny parlamentní strany, až na komunistickou, svou podporou
natismu  ztratily  charakter  politických  stran  a  nabyly  charakter
teroristických  organizací,  máme  dnes  konečně  systém jedné strany,
navíc systém jedné  strany, která není u moci.  Kdyby to nebyla taková
tragédie, bylo by snad i  zábavné pozorovat, jak se vládnoucí extrémně
pravicové organizace navzájem na oko  napadají a obviňují z levičáctví
a ze socialismu.
Je  zajímavé,  jak  nápadně  způsob,  jakým  pravicové strany, složené
převážně z bývalých komunistů,  napadají nynější komunistickou stranu,
připomíná způsob,  jakým římská církev útočila  na reformované církve.
Je  zajímavé,  jak  se  pravicové  strany,  které  převzaly  od bývalé
komunistické strany snad všechno špatné, co v ní bylo, brání myšlence,
že by mohly mít nějakou kontinuitu  s bývalým režimem. Je sice pravda,
že podobně  jako v případě rozdílu  mezi předhusitskou a potridentskou
církví došlo i v tomto případě k posunu od politického stylu "kdo chce
s vlky býti, musí s nimi blíti" (mám na mysli například popíjení vodky
wýborové) k systému, kdy se kariéra  dělá nastavováním zadků, i tak je
zde ale kontinuita rozhodně patrnější  než v případě kontinuity římské
církve, o které, pokud vím,  z pravicových politiků málokdo pochybuje.
Vždyť se často jedná o ty samé špatné osoby.
Česká republika je  dnes těžce zkoušená okupovaná země,  která úpí pod
okupační správou, a podobně jako  v případě ostatních evropských zemí,
zatím bez nejmenších stop po nějakých náznacích na změnu.
Krátce  řečeno: Z  Čech se  stala "země,  kde zítra  znamená za  hodně
dlouho".

Žijeme v podivné zemi, kde  jsme svědky velkých Palachových oslav, ale
všechny případy, kdy  se lidé upálili na protest  proti novému režimu,
tento  "demokratický" režim  - na  rozdíl od  dřívějšího "totalitního"
- zatím vždy ututlal.
Žijeme v zemi,  kde jsou neustále omílány hrůzy  padesátých let (ovšem
bez toho, aby se po pravdě  dodalo, že byly inscenovány západem), a to
přesto, že v  padesátých letech přišlo o život  asi 1000 lidí, přičemž
za  nového  "demokratického"  režimu  jich,  podle  údajů zveřejněných
i v  televizi,  beze  stopy  zmizelo  několik  desítek  tisíc.  (Kromě
oficiálně uváděných vražd, autonehod a jiných "nehod".)

Donekonečna  je   připomínán  případ  Milady   Horákové,  jediné  ženy
odsouzené v procesech padesátých let k smrti, za situace, kdy je ročně
prodáváno několik tisíc dívek sadistickým úchylům "na jedno použití".
- A každou chvíli můžeme i ve sdělovacích prostředcích sledovat soudní
procesy,  které sice  nejsou nazývány  politickými, ale  na kterých je
opravdu těžké najít cokoli nepolitického.

V poslední  době začíná  být také  módou, nerozlišovat  naše a německé
mrtvé z druhé světové křižácké války, nerozlišovat útočníky od obětí.
Za černomagického obřadu byly pohřbeny  do masového hrobu i pozůstatky
vojáků  padlých  na  obou  stranách  v  bitvě  na  Bílé hoře, tedy jak
křižáckých útočníků, tak obránců renesance.
Fašizující tendence v Čechách nyní vrcholí mimo jiné snahami o zničení
sochy Jana Žižky na Vítkově.
Velmi  symbolická  je  i  skutečnost,  že  pro  mezinárodní fašistický
kongres  (IMF) v  roce 2000  byl vybrán  právě Vyšehrad.  - V  případě
demonstrací pak  tudíž šlo o,  předem k neúspěchu  odsouzené, dobývání
fašisty obsazeného  Vyšehradu. Místa tak  spjatého s historií  českého
národa, místa, které  jako jediné nebylo dobyto ani  za polské okupace
na začátku  druhého tisíciletí, a naopak,  jehož dobytím na křižáckých
okupantech později začaly dvě nejslavnější období české historie - jak
doba husitská, tak doba poděbradská.

Dodatky

Česká povaha

Tolik negativní rysy české  povahy můžeme přičítat jednak skutečnosti,
že  v  případě  Čechů  se  jedná  již  o  "hodně  vyvařený  čaj"  - za
protihusitských křižáckých válek přišla  o život polovina obyvatel, po
třicetileté  křižácké  válce  zbyla  jen  jedna  třetina,  celkem tedy
zůstala z českého  národa jedna šestina genofondu, a  to ne právě toho
nejlepšího,  a  dále  pak   vymývání  mozků  zbylého  obyvatelstva  za
mnohasetleté habsburské okupace.
Působení Habsburků bylo  v tomto směru opravdu zlé.  Asi proto jsou na
tom Srbové,  kteří byli pět set  let pod tureckou nadvládou,  lépe než
Češi, kteří byli  čtyři sta let pod Habsburky.  Srbové se ještě dokáží
bránit. Češi už si dokáží z agresorů jenom dělat vtipy.
Právě z  doby habsburské okupace, zvláště  z doby pobělohorské násilné
romanizace,  pramení  typická  česká  povaha  -  česká malost či česká
ušlápnutost, naprostý nedostatek národní hrdosti, ochotné poklonkování
všem  cizincům  a  nadřízeným  (což  bývá  dosud  často  totéž). Došlo
k vypěstování jakéhosi podmíněného reflexu, padat na prdel před každým
přivandrovalcem.
Nejde jenom o "tradiční" podřízenost  Němcům, která by mohla vzniknout
z toho, že  zde po Bílé hoře  byla pouze německá šlechta  (plus nějaká
španělská) a  němečtí měšťané. Podobně podřízený  postoj přece později
zaujali  Češi  i  vůči  všemu  "sovětskému"  a  pak vůči americkému či
natistickému.  A také  stačí si  připomenout doby  "federace", kdy  už
jenom  z faktu,  že byl   někdo Slovák,  automaticky vyplývalo,  že se
nemohl stát ničím menším než vedoucím.

Připomeňme si, co píše Balbín ve své "obraně":
"Čechy celé jsou pohostinné, a  jsou jakýmsi velkým pohostinským domem
a hospitálem,  v kterém  se nikoli  na několik  málo dní,  ale na celý
život vším,  - ba i požitky  a bohatstvím - zaopatříš  a v tom udržíš;
není  třeba průkazu  starobylé urozenosti,  ani doporučení schopnostmi
a vědomostmi, ani jiných vzácných  pochval, aniž trapného a podrobného
přezkoumávání mravů  ani odporného pitvání  dřívějšího života: jen  se
připni a  přilep na některého  mocného z velmožů,  brzy všechny domácí
lidi v  hodnostech předhoníš; totéž  právě, co kdekoli  jinde by mohlo
tvé  naděje  brzditi  a  dusiti,  žes  totiž  cizinec  - zde tě učiní,
nepochybuj ani dost málo, - doporučení hodným a nad jiné oblíbeným."
Zdá se, že se toho od té doby příliš nezměnilo.

Podobně  můžeme  najít  i  u  jiných  autorů  mnoho  dalších nářků nad
"smířlivou   a   ústupkovou   povahou   českého  národa",  "nekonečnou
pohostinností  a  shovívavostí  k  cizincům",  nad  "povahou nezřízeně
cizomilnou a nebezpečně poddajnou i cizincům deroucím se v zemi", atd.
Tyto  rysy  české  povahy  navíc  nevznikly  až za habsburské okupace,
třebaže v té  době výrazně zesílily. K velkému  úpadku české královské
moci došlo už v době jagellonské, kdy České země rozsahem území, které
Matyáš Hunyadi  okupoval, připomínaly spíše ze  dvou třetin okupovanou
Jugoslávii  za vlády  Slobodana Miloševiče.  (Habsburskou okupaci  pak
připomíná až  pozdější okupace celé Jugoslávie).  A již dlouho předtím
si  mistr Jan  Hus stěžoval,  že "I  pes hájí  svého pelechu  lépe než
Čech."
Kdykoli přišel v posledních desítiletích do Čech cizinec, jedno jestli
ze západu nebo z východu, vždy automaticky dostával mnohonásobně vyšší
plat než  Češi. A kdykoli jeli  Češi za prací -  opět jedno, jestli na
západ nebo na  východ, vždy se spokojili s  mnohonásobně nižším platem
než tamní obyvatelé.

(Nějakou  podobnou  představu  o  cizincích  snad  můžeme  najít pouze
u prostých Indů, kteří údajně žili v přesvědčení, že Britové potřebují
čtyřikrát víc jídla než oni.)

Mluvit o nějakém českém rasismu  je směšné. Těžko kdy existoval národ,
který  by  byl  rasismu  více   vzdálen  -  pokud  ovšem  za  rasismus
nepovažujeme podceňování  vlastního národa.
(To, že u nás není žádný rasismus  možný, je vidět například i na tom,
jak marné byly snahy vzbudit nenávist proti židovským kalhotám od Lévi
Strausse. Případné námitky,  že nešlo o to, že  by byly džíny židovské
ale  americké,  neobstojí.  -  Nosit  stejné  sako,  jako měl Johnson,
zakázáno nebylo.)
Případ  světoznámé zdi  v Matiční  ulici můžeme  vysvětlovat, spíš než
jako rasismus, jako nebezpečný precedens. - Třeba měla "Emerická unie"
strach, že by mohla být postavena další zeď, až nám bude dlužit ona.

I  v rámci republiky Češi vždy považovali za samozřejmé, že mají nižší
platy než Slováci  nebo cikáni, a nic proti  tomu nikdy nedělali. Dnes
považují za samozřejmé,  že cikáni mají právo krást  a vraždit, a také
proti  tomu  nic  nedělají.  Dokonce  si  za  absurdní situace, kdy na
jednoho  cikána zabitého  "bílými" připadalo  tisíc "bílých"  zabitých
cikány, nechali namluvit, že jsou to právě oni, kdo se dopouští rasově
motivovaných útoků na cikány.
Problém cikánů samozřejmě nespočívá v nějaké diskriminaci - pořád mají
daleko  lepší podmínky  než "bílí".  Pochybuji, že  vůbec vědí,  co to
diskriminace je.  Byl jsem jako  uprchlík sedm měsíců  v Belgii a  tři
roky v Kanadě.  Nedovedu si představit, co by  cikáni dělali, kdyby se
setkali  s takovou  brutální diskriminací,  s jakou  se setkávali bílí
uprchlíci v těchto zemích.
Cikánský problém spočívá  v tom, že po roce 1989,  kdy došlo k poklesu
reálných  příjmů   na  polovinu,  došlo   k  poklesu  životní   úrovně
i u cikánského  obyvatelstva. Cikáni se s  tím ale na rozdíl  od Čechů
nechtějí smířit. Češi "utahování  opasků" samozřejmě ochotně odkývali.
V utahování  opasků   Češi  skutečně  nemají   mezi  ostatními  národy
konkurenci. - Od počátku  habsburské okupace prodělali nějaký tréning!
Jak se  zpívá ve známé  písni: "Tam kde  hy, tam kde  hy, hynuli sobi,
Čech se přizpůsobí."  Nejde tedy o nějakou diskriminaci,  ale o to, že
životní úroveň klesla pod úroveň přijatelnou pro cikány.
Podstata  cikánské emigrace  spočívá v  tom, že  cikáni vždy  kočovali
a jejich kočování bylo vždy ekonomického  rázu - odcházeli z míst, kde
již nebylo co sebrat.

Veřejně se také neuvádí další fakt, a to ten, že cikánský problém není
až  tak český  jako československý.  V podstatě  všichni čeští  cikáni
totiž zahynuli  za druhé světové křižácké  války v plynových komorách.
Všichni  nynější "čeští"  cikáni přišli  v posledních  desetiletích ze
Slovenska  a  pro  svůj  počet  představují  značnou  zátěž pro českou
ekonomiku.
Neposledním problémem samozřejmě také je, že cikánská kriminalita byla
zneužívána   minulým   režimem   -   a   je   zneužívána  i  současným
- k  terorizování obyvatelstva,  neboť terorizovanému  obyvatelstvu se
snáze vládne. Bylo by je tedy možné trochu s nadsázkou označit za něco
jako, byť nevědomé, spolupracovníky StB, nyní BIS.

Český rasismus  se nikdy nevytvořil.  Ani nemohl. Rasistoferní  vrstva
u nás  nikdy  nevznikla  -  přicházela   k  nám  hotová  s  kolonizací
z Německa,  kde  došlo  ke  vzniku  měst  a  společenskému rozvrstvení
o několik  set  let  dříve.  Když   došlo  v  Českých  zemích  konečně
k rozvrstvení i české  společnosti, byly hned na to,  po bitvě na Bílé
hoře, všechny vrstvy,  ve kterých by mohlo teoreticky  dojít ke vzniku

rasismu, zlikvidovány  a zůstal jen selský  stav. "Český rasismus" byl
vždy  důsledným  antirasismem  -  odporem  utlačovaného  národa  proti
rasistické menšině.
Tato  neexistence  rasismu  u  českého  národa  by se dala vysvětlovat
i dalšími dějinnými podmínkami.
-  Podobně  jako  Češi,  poté  co  byli  staletí sužováni často značně
rasistickými  Němci, nejsou  schopni rasismu,  nejsou Srbové,  poté co
byli staletí sužování agresivními (ale  ne až tak rasistickými) Turky,
schopni agrese.
(Není snad  třeba připomínat, že všechna  ta protisrbská propaganda je
dost  přesnou kopií  protižidovské propagandy,  šířené nejprve  církví
a později nacisty,  případně si můžeme  připomenout povídačky z  první
světové  křižácké  války  o  tom,  jak  Rusové  pečou děti, nebo výtky
husitům, že dělali "masové pouti".)
Problém spočívá v tom, že podobně, jako velkou chybou Srbů bylo, že se
nikdy  "nemstili", důsledně  nelikvidovali své  nepřátele, ale  naopak
odpouštěli, chybou  Čechů bylo, že  se nikdy nenaučili  bránit rasismu
namířenému proti nim, a obvykle se spokojili pouze s vymýšlením vtipů.
(Dnes však již nejsou příliš schopni ani toho.)
- Výsledkem  je,  že  jsou  dnes  Srbové  obviňováni  z  agrese a Češi
z rasismu.
Můžeme  tedy  odpovědně  říci,  že  český  rasismus  nikdy neexistoval
- jenom obrana  utlačovaného národa proti  privilegované přivandrovalé
vrstvě.
(Dodejme, že  to, že někdo  nepovažuje araby za  vynálezce matematiky,
přestože  se  říká  arabské  číslice,  nebo  že  nepovažuje  cikány za
vynálezce sádry,  přestože se říká  gips, ještě nemusíme  považovat za
rasismus.)

Společně s  českým antirasismem se  však vyvinuly dva  velmi negativní
jevy. Jednak český šlendrián - z původního odbývání práce pro vrchnost
se  vyvinul zvyk  odbývání práce  vůbec, dále  pak ze snahy "přechcat"
vrchnost  později  vznikl  sklon,  snažit  se  "přechcat"  i kohokoliv
jiného.
Na  druhou stranu  se v  Čechách nedaří,  právě pro  příznačnou českou
pasivitu, vyprovokovat žádné násilné akce. Nepodařilo se to při dělení
státu v roce 1993, kdy bylo něco takového očividně v plánu a Američané
byli   evakuováni  speciálními   letadly,  ani   za  protifašistických
demonstrací  v  roce  2000,  kdy  pravděpodobně  přišel rozkaz provést
ukázkový masakr k odstrašení v účasti na podobných protestních akcích,
konaných všude po světě (z  alibistických důvodů však měl být proveden
v zemi, která není členem EU).
(I  když v  tomto případě  byla hlavním  důvodem neúspěchu nízká účast
zahraničních demonstrantů,  účast Čechů byla  zcela minimální. Třebaže
média  hovořila  o  přesile  demonstrantů,  nejvyšší  odhad byl 12.000
"protestantů",  převážně  dívek,  proti  11.000 vyzbrojeným policistům
a vojenské  technice. Za  takových  okolností  by nebylo  možné masakr
věrohodným  způsobem  odůvodnit,  a  tak,  i  když  se policie snažila
- činností  svých  provokatérů  a  připravením  dlažebních  kostek  na
kritických místech navázala na vymlácení Aeroflotu v roce 1969, a svou
brutalitou  zase mnohonásobně  překonala vše,  co tu  bylo v roce 1989
(svým  vrháním  kamenů  po  demonstrujících  policisté  zase připoměli
novoměstské  konšely, defenestrované  roku 1419),  plán na rozsáhlejší
masakr musel  být zrušen. Nicméně USA  byly předčasně zaplaveny předem
připravenými zprávami o hrozných řežích a desítkách mrtvých. - Podobně
jako  byly kdysi  v Austrálii  omylem zveřejněny  zprávy o atentátu na
Kennedyho  již   v  době,  kdy  teprve   nasedal  do  auta.  ...Předem
připravované zprávy  jsou však vcelku běžnou  praxí. K podobnému omylu
došlo  také u  nás, v  roce 1971,  kdy někdo  nechal v časopise Vlasta
omylem otisknout výsledky voleb o číslo dřív.)

Zajímavý  je  i  posun  v  myšlení  lidí,  kteří se k protifašistickým
demonstracím ze  značné části stavěli  negativně. Vzpomínky na  to, že
Češi kdysi bojovali  proti fašismu ve Španělsku, se  již zrcadlily jen
v tom,  že   španělští  účastníci  demonstrací   byli  ve  sdělovacích
prostředcích označováni za nejagresívnější.

Největším  problémem českého  národa je  to, že  se stal  vlivem svého
plebejství    a    jezuitských    mozkových    rozpouštědel   extrémně
manipulovatelným. Tak  manipulovatelným, že si nechal  v současné době
vzít svou  sexualitu. Během několika  let po "získání  svobody" v roce
1989 pokleslo množství sexu ve společnosti o 60 %, a podle všech zpráv
dále klesá.
Může  přežít národ,  který přijde  o své  území. Může  přežít i národ,
který  přijde o  svůj jazyk.  Ale nejsem  si jist,  jestli může přežít
národ, který se nechal v takové míře připravit o svou sexualitu.
(Tím nemám  na mysli nějaké "vyhynutí"  v důsledku snížené porodnosti.
Pro ten případ lze sex nahradit umělým oplodněním, což se dnes také ve
značné míře provádí.)
Pokud jde  o dnešní politickou zmanipulovanost,  tu lze přirovnat snad
nejlépe   ke  zmanipulovatelnosti   sudetských  Němců,   kteří  volili
Henleinovy  teroristy stejně  nadšeně, jako  dnešní čeští  voliči volí
"pravici".   Vidíme   zde   i   stejné   pohrdání   svým   středo-  či
východoevropanstvím a  nadšené hlášení se  k říši. Tehdy  si tím Němci
také  moc  nepomohli  -  nakonec  se  z  nich stali Rucksackdeutschen,
kterými  dosud  mnoho  ostatních  Němců   pohrdá.  Ale  jak  se  říká,
"opakování je matka moudrosti".

Největším  kladem   Čechů  bylo,  že  v   Čechách,  které  tak  dlouho
nepodléhaly Římu,  vždy přežívalo povědomí, že  římský kult nepatří do
Evropy. ...Pokud vůbec někam patří.
Vždy zde žil  jistý počet lidí, kteří měli  takové znalosti historie a
meteorologie, že věděli, že střední  Evropa může od západu čekat jenom
větry.

Česko-německé vztahy

Hlavně je třeba skoncovat se  vžitým mýtem o tisíciletém soužití Čechů
a Němců.
Němci  (či  Germáni)  žili  v  Čechách,  pokud  pomineme  malé kupecké
komunity, celkem čtyřikrát. Nejprve v době římské. Ti pak odešli, nebo
byli  asimilováni  slovanským  obyvatelstvem.  Další  přišli  v  rámci
německé kolonizace ve  13. století. Ti odešli v  husitských dobách, za
necelých dvě stě  let. V 16. století pak  přicházejí luteránští Němci,
kteří však byli vyhnáni Habsburky  po třicetileté válce, zhruba po stu
letech. Nakonec přichází v 18. století poslední vlna, vlna prořímských
Němců, kteří  zde žili až do  odsunu po druhé světové  křižácké válce.
Tito Němci  zde tedy žili  něco přes dvě  stě let. Každá  z těchto vln
představovala  jiné  Němce,  a  nebyla  tu  žádná kontinuita německého
osídlení. V mezidobí zde německé obyvatelstvo nežilo.

Pokud jde o jednotlivé skupiny,  první můžeme pominout, neboť ta spadá
ještě do doby "předhistorické".
Němci  druhé skupiny  byli konfliktní,  často rasističtí  vůči Čechům,
a většinou se  připojili k římskému  protičeskému útoku. Proto  museli
z Čech  za  husitských  dob  odejít.  Tuto  skutečnost  tehdy kupodivu
respektoval  i císař  Zikmund a  jako podmínku  svého přijetí za krále
podepsal,  že se  žádní Němci  nebudou  do  Čech vracet  a nebude  jim
vydáván  žádný majetek.  Dokonce i   podepsal, že  na úřady  v Českých
zemích nebudou  dosazováni cizinci. -  Zdá se, že  bitva u Lipan  byla

posledním případem, kdy pro Čechy  platilo pravidlo, že získá ten, kdo
prohraje. (...Zdá  se, že později  toto pravidlo platilo  již také jen
pro Němce).
(Vysvětlovat  požadavky Čechů,  aby úřady  nebyly obsazovány  cizinci,
jako  nějaký rasismus  nebo "diskriminaci"  Němců -  zvláště pokud  se
jedná o dobu, kdy v  Německu nebylo původnímu slovanskému obyvatelstvu
dovoleno  ani vyučit  se řemeslu  (bylo vyžadováno  doložení německého
původu), se zdá být trochu scestné.
Pokud jde o "německý" rasismus, je zase dost zřejmé, kdo Němcům, kteří
byli pod  tak silným vlivem  Říma, tento pohrdavý  postoj k pohanským,
pravoslavným či "kacířským" Slovanům, vnutil.)

S polipanskou  situací  poněkud  kontrastuje  skutečnost,  že za druhé
světové  křižácké  války  patřili  Češi  k  vítězné  straně,  a přesto
donekonečna  pokračují  spory  o  právo  sudetských  Němců  na  návrat
a odškodnění. ...Korunu  všemu samozřejmě pak  dal Havel, když  nabídl
presidentské křeslo cizince - Američance Albrightové.
(Navíc křeslo,  kterého se předtím  zmocnil tím, že  dal v době  voleb
bezdůvodně zavřít svého protikandidáta. Přesněji - dal jej protiprávně
zavřít  za  protifašistické  výroky,  které  v  té  době  ještě nebyly
"trestné", a tak  byl protikandidát u soudu sice  propuštěn, ale až po
volbách.
Jelikož Havel nebyl na rozdíl od svého protikandidáta ochoten účastnit
se dalšího,  tentokrát platného volebního  kola, po právní  stránce je
nejschůdnější  ten výklad  výsledku voleb,  že kontumačním  vítězem se
stal Miroslav  Sládek - bez  ohledu na  to,  jaké k němu  může kdo mít
výhrady.)

S protestantskými Němci  šestnáctého století v  podstatě spory nebyly.
Kromě  neshod ohledně  užívání kostelů,  kdy měly  obě strany  poněkud
rozdílnou představu o hrazení nákladů. Jak Češi, tak Němci tehdy stáli
společně  na jedné  straně proti  Habsburkům a  římské církvi. Dokonce
i takový Čech,  jako byl Komenský,  byl správcem německého  bratrského
sboru.
Po třicetileté  křižácké válce Němců  v Čechách příliš  nezbylo, neboť
emigrace pro ně  byla na rozdíl od Čechů  relativně snadná - odcházeli
do  vylidněného  prostředí  se  stejnou  vírou,  které bylo schopné je
absorbovat.

Poslední vlna prořímských Němců byla značně konfliktní. V podstatě šlo
o "pány"  v dobytém  území, kteří  se podle  toho také  často chovali.
S trochou nadsázky  bychom mohli říci,  že jejich postoj  snad nejlépe
vystihuje jejich hymna: "Doj Českou  Land, Doj Českou Land, Doj Českou
Land, dó-o  mrtě!" ze které pak  později vznikla zkratka Doj  Č. Land.
Přesto vždy nacházeli dostatek těch, kteří jim poklonkovali.
Poslední období česko-německého soužití  skončilo katastrofálně - tím,
že  Němci v  Čechách vyvraždili  asi 360.000  obyvatel. Přesto jsou to
právě tito Němci, kteří se "cítí" být poškozeni.

S novou dobou římskou se opět začínají Němci do Čech hrnout. Ale nejen
Němci, situace je daleko složitější. K čemu to povede, jaký bude další
vývoj, je zatím těžké odhadnout.

Jak jsem se zmiňoval, ještě do  nedávné doby se Češi dokázali "bránit"
alespoň pomocí vtipů.
Jako příklad  si můžeme uvést  Pelclův epitaf na  hrob jednoho českého
poněmčovatele  z  18.  století:  "Zde  leží  hrobník  národa  českého.
Vlastenci, vyserte se na hrob jeho!"
Nevím o tom, že by ještě dnes někdo vymýšlel podobné epitafy například
na hrobky nynějších českých proněmeckých politiků.

Desatero z dějin římského kultu

 1. římský kult nevznikl z křesťanství, ale z kultu frýgické Kybélé
 2. papež není nástupce Petrův - Petr v Římě nikdy nebyl
 3. vyškrtáním reinkarnace byla etika nahrazena zhovadilostí
 4. nařízením zobrazování Krista na kříži se stal kult nekrofilním
 5. papežský stát vznikl restitučním podvodem (Konstantinova donace)
 6. římský kult není církví ani katolickým (všeobecným), ale sektou
 7. prohlášením papeže za neomylného byl papež postaven nad boha
 8. popřením práva na potrat bylo právo nahrazeno zvůlí
 9. zákazem svědomí byl kult redukován na plnění příkazů
10. "ekumena" je vatikanizací (obdobou globalizace = amerikanizace)

ad 1.
Roku 204  před n.l. zavedli Římané  v Římě - na  základě proroctví, že
jenom pokud tak učiní, zvítězí nad Kartágem, kult frýgické Kybélé.
Podle  sporých dochovaných  zpráv se  adepti na  kněžství tohoto kultu
sami kastrovali,  pak běželi městem  a do dveří  nějakého domu vhodili
své odříznuté genitálie. Majitel domu  byl povinen dát jim ženský oděv
a šperky,  a  oni  pak  provozovali  jakousi  chrámovou  homosexuální-
eunušskou-transvestitskou prostituci.
Centrum  tohoto kultu  bylo na  vatikánském vrchu,  poblíž místa  nebo
přímo na  místě, kde dnes stojí  bazilika sv. Petra. Odtamtud  se kult
šířil  - podobně  jako později  římský kult,  do dalších  částí římské
říše. Římský kult  pak také údajně přejal i  mnohé z frýgických obřadů
- obřadní roucha, části liturgie, zpěvy aj.
Kult  frýgické  Kybélé  se  později  prohlásil  za  křesťanský.  Velmi
zjednodušeně  západní "křesťanství"  vzniklo tak,  že prvotní křesťané
byli  naházeni lvům,  a za  křesťany se  prohlásili právě  příslušníci
frýgického kultu. Nástup tohoto "křesťanství" k moci pak spadá do doby
císaře Konstantina a papeže Silvestra (zemř. 31.12.).
Dovršením této  přeměny frýgického kultu  na "křesťanský" byl  koncil,
který  Konstantin svolal  roku 325  do Nikáje  ("ničejský" koncil), na
kterém byla zakázána  kastrace. Kult frýgické Kybélé se  měl změnit na
homosexuální sektu, která by fungovala na principu každý s každým.
(Tento  záměr se  zpočátku nedařilo  naplnit. Vzniklo  spíše něco jako
spolek  děvkařů.  Prosazovat  homosexualitu  kléru  se  dařilo  až  od
poloviny 15. století.)
Konstantin  Silvestra  také  bohatě   obdaroval  -  dal  mu  například
Lateránský palác, který pak byl  sídlem papežů až do jejich přesídlení
do  Avignonu.
(Lateránský palác se  dostal do držení císařů za  Nera, který, aby jej
získal, dal rodinu Lateránů vyvraždit).
Tím,  že Konstantin,  poté co  se stal  v Římě  neoblíbeným pro vraždu
svého syna a manželky, uprchl  do Byzance, dal také tomuto staronovému
kultu prostor k boji o moc.

ad 2.
Papežovo  nástupnictví po  Petrovi, ze  kterého (a  jenom z  něhož) je
vyvozován  papežský  primát,  papežské  domáhání  se  vlády  nad všemi
křesťany, popřel  například již roku  1520 ve svém  spisku český rytíř
Oldřich Velenský.  Knížka tehdy vzbudila  velký poprask, protože  byla
tak  dobře napsána,  že byli   ve Vatikánu  přesvědčeni, že  ji napsal
Erasmus Rotterdamský. (Ten,  když ji viděl, ji také  pochválil - přímo
papežskému nunciovi do očí).
Papežové   zhruba  prvních   dvou   století   jsou  totiž   spíše  jen
mytologickými  postavami, jejichž  jména se  uvádějí s  poznámkou "bez
věrohodných údajů".

Povídačky o tom, že byl Petr  ukřižován hlavou dolů na místě, kde dnes
stojí  bazilika   sv.  Petra,  mají  pravděpodobně   za  účel  vzbudit
představu,  že   vatikánský  vrch  (ač  byl   ve  skutečnosti  centrem
frýgického  kultu) byl  v té  době pustým  místem, jakýmsi "šibeničním
vrchem".  Petr   nejenže  nebyl  prvním   římským  biskupem,  ale   ve
skutečnosti ani nikdy v Římě nebyl.
Legendu  o  Petrově  umučení  v  Římě  vytvořil  pravděpodobně  teprve
Jeroným. Od  něj pocházejí i  další omyly. Dogma  o Mariině panenství,
"neposkvrněném  početí", má  svůj původ   v tom,  že výraz  mladá žena
Jeroným  přeložil  jako  panna,  rohatý  Mojžíš  (např. Michelangelův)
vznikl  Jeronýmovým špatným  překladem hebrejského  slova koran, které
znamená kromě rohatý také zářící.

ad 3.
Římský  kult -  nekřesťanský, za  křesťanský se  vydávající - se ihned
snažil  ovlivňovat   celou  křesťanskou  církev,  za   jejíž  část  se
prohlásil, a měnit její původní učení.
Na druhém  cařihradském koncilu roku  553 byly na  podnět tohoto kultu
z bible vyškrtány všechny zmínky o převtělování.
Přesto v  bibli zůstalo, uvádí se,  přes čtyřicet "nesrovnalostí". Asi
nejznámější je Jan 9.2.: "Kdo zhřešil, on sám, nebo jeho rodiče, že se
slepý narodil?" -  Kdy by měl zhřešit, když by  se pak v důsledku toho
měl narodit slepý?
Tuto změnu učení ještě přijala i pravoslavná církev, která se tím také
do jisté míry vzdálila původnímu křesťanství.
Bez převtělování není  možné postulovat etiku, a tak  se jeho popřením
otevřel prostor k popření etiky - což bylo zřejmě cílem.
Například i  Immanuel Kant došel  k závěru, že  bez nesmrtelnosti není
etika  možná. -  Tedy individuální  etika. Možná  je pouze  "etika" ve
smyslu dodržování nařízení autority.
Kant sice o reinkarnacích vysloveně nemluví. Představy o nesmrtelnosti
bez  reinkarnací  -  ať  již  jde  o  jehovistickou  představu  dítěte
hladícího  po  nekonečnou  dobu  pandy  velké,  po  boku  svých rodičů
s vyceněnými  zuby,  nebo  "klasickou"  představu,  být  na věčné časy
a nikdy  jinak zalepen  do obláčku  připomínajícího cukrovou  vatu, mi
nepřipadají jako "nosné".
Popřením  reinkarnací se  také z  původní reinkarnující  se duše  stal
jakýsi neživotný  patvar, což později usnadnilo  popřít existenci duše
úplně   a   ve   jménu   "náboženství"   hlásat   ten   nejbrutálnější
materialismus.
(Tzv. vědecký materialismus vznikl - jako mírnější forma materialismu,
opírající se  o relativně spolehlivá  vědecká fakta -  až v reakci  na
tento  brutální  "náboženský"  materialismus  opírající  se o pochybná
dogmata. - Podobně vznikl  socialistický kolektivismus - jako mírnější
forma kolektivismu, kdy  jsou skupiny lidí řízeny lidmi  - také teprve
až  v  reakci  na  bezduché  masy  ovládané propagandou římského kultu
a skupiny kapitalistů posedlé démonem mamonu.)

ad 4.
Na  třetím  cařihradském  koncilu  roku  680  bylo nařízeno zobrazovat
Krista jako ukřižovaného  (krucifix). V té době byl  kříž zdoben pouze
symbolickými předměty, nejčastěji beránkem. Ten teď musel být nahrazen
mrtvým Kristem a "křesťanství"  se stalo nekrofilním kultem, uctíváním
mrtvého boha.
Tuto změnu však již pravoslavná  řecko-ruská církev nepřijala a nadále
používala (a  používá) zobrazení živého  Krista - ikony  a prostý kříž
bez obrazu.
(I když  zřejmě v reakci  na vnucování krucifixu  proběhlo v byzantské
říši  v  osmém  a  v  první  polovině  devátého století obrazoborecké,
ikonoklastické období.)

I na  území ovládaném  římským  kultem  docházelo k  jistým "herezím".
Uvádí se však, že posledním  umělcem, který se odvážil zobrazit Krista
sice na  kříži, ale ještě  živého - se  vztyčenou hlavou, byl  italský
malíř  Giovanni Cimabue  ve  třináctém  století. (Na  běžném krucifixu
s mrtvým Kristem je hlava posmrtně  svěšená ke straně.) Této hereze se
opět  odvážil teprve  až po  více  než  šesti stech  letech, v  období
secese, například František Bílek.
Podle výnosu z roku 787 (druhý nicejský koncil) musel mít každý kostel
relikvii  -  jinými  slovy  tedy  bylo  nařízeno  uctívat kosti nějaké
pochybné osoby a pochybného původu.
Vrchol této  nekrofilii pak dal  tridentský koncil, který  nařídil, že
i světci  musejí být  zobrazováni jen  jako mrtví  nebo umírající  při
mučení.

ad 5.
Roku 755 daroval Pipin Krátký  papeži Štěpánu II. rozsáhlá území kolem
Říma  a  Ravenny.  K  předání  území  došlo  na  základě  zfalšovaného
dokumentu, "Konstantinovy donace". Papež tehdy prohlašoval, že mu tato
území francký král  nedaroval, ale "vrátil", neboť je  prý daroval již
císař Konstantin papeži Silvestrovi.
Vznik  papežského státu  tak byl  pravděpodobně největším  restitučním
podvodem  v  dějinách.  -  Šlo  o  podobnou  "restituci", jako když si
voršilský "řád"  nechal "vrátit" Národní divadlo.  Jen v trochu větším
rozsahu.
Jestli se nyní u nás římský  kult domáhá vydání lesů na základě nějaké
"druhé Konstantinovy  donace", jestli jeho  představitelé vyvozují, že
jméno  Silvestr pochází  od toho,  že císař  Konstantin tomuto  papeži
daroval ještě  české lesy, nebo jestli  jde o brutální nátlak,  kdy se
již ani neobtěžují padělat dokumenty, mi není známo.
Vznikem papežského státu byly  položeny "materiální" základy pro další
boj římského kultu o moc.

ad 6.
Boj papežů o moc nad  církví vyvrcholil roku 1054 "velkým schizmatem",
odtržením  římského  kultu  od  křesťanské  církve.  Nešlo o spor mezi
západním  a východním  křesťanstvím, jak  se uvádí.  Papež byl  pouhým
jedním z  pěti biskupů podřízených byzantskému  císaři a jeho odtržení
nebylo rozdělením církve ale odtržením sekty.
Římský kult  nikdy nebyl ani církví,  ani katolickým (všeobecným), ani
křesťanským.
Po roce 1054 římská sekta v  podstatě již ani příliš nepředstírala, že
by jí  šlo o něco  jiného než jen  a pouze o  moc, nebo že  by jí snad
dokonce šlo o křesťanství.
Roku 1075  papež Řehoř VII. vyhlásil  "Papežský diktát" a na  pomoc ve
válce proti  říšskému králi Jindřichovi IV.  si pozval "saracény", jak
se  v té  době Turkům  a všem  muslimům říkalo.  V Petrově bazilice se
tehdy zpívaly verše z koránu.
Když nemohla římská sekta křesťanskou  církev ovládnout, snažila se jí
zničit. Spojila se  s Turky a společně s nimi  zahájila boj - křižácké
války proti křesťanskému světu, byzantské říši.
(Myslím, že pokud máme nějaké  území nazývat "křesťanským světem", pak
tedy  byzantskou  říši  a  ne  území  ovládaná  nekřesťanským  římským
kultem.)
Na  územích,  která  římská  sekta  ovládla,  prosazovala  svůj  kult,
v podstatě již zcela oproštěný i  od posledních zbytků křesťanství. To
samozřejmě vzbuzovalo reakci a vznikalo mnoho společenství lidí, kteří
se  nechtěli  křesťanství  vzdát   úplně,  kteří  často  měli  spojení
s byzantskou  říší a  čerpali z  tamního křesťanského  prostředí. Také
proti tomuto  "vnitřnímu nepříteli" vedla římská  sekta křižácké války
- jako proti kacířům.

Když  se římské  sektě nakonec  podařilo porazit  jak byzantskou  říši
(roku  1453), tak  i křesťanská  společenství na  území "říše římské",
mohla  si dovolit  vystupovat ještě  otevřeněji a  navenek u ní začaly
vystupovat rysy původního frýgického kultu.
A tak roku 1464 nastoupila v podstatě nepřetržitá linie homosexuálních
sadistických  papežů   (jestli  k  nim   patřil  již  Aeneas   Sylvius
Piccolomini, není  jisté), kteří postupně dosadili  jako kardinály své
milence  a ti  pak nižší  klérus. Roku  1484 vydal  Inocenc VIII. bulu
proti  čarodějnicím,  na  základě  které  byla  napsána známá příručka
"Kladivo na čarodějnice"  - a tito homosexuální sadisté  začali ze své
nenávisti k ženám ženy mučit a vyvražďovat.
Když  se  pak  objevily  lutherská  a  další  reformace, které se opět
pokoušely   vnést  do   náboženství  prvky   křesťanství,  byl  svolán
tridentský  koncil (1545-1563),  na kterém  byly důkladně propracovány
metody psychologického  boje (jehož součástí  bylo například ovládnutí
školství, tisku a divadla), ale i metody vyhlazování ke křesťanství se
klonícího obyvatelstva.
Na nově dobytých  územích teď římská sekta násilím  zaváděla svůj kult
v té nejnovější,  nejbrutálnější podobě. Nazývala  to "re-katolizací".
Tento  výraz  je  zcela  absurdní,  neboť  jednak  sekta  nikdy nebyla
katolickou ve smyslu  všeobecnou - to bylo jenom  její "zbožné" přání,
a také nešlo o žádný návrat k původnímu stavu.
Mezi - když přihlédneme k  našim historickým mezníkům - římským kultem
doby předhusitské a doby pobělohorské byl nebetyčný rozdíl. V podstatě
jde o rozdíl mezi sektou, která  si ještě nemohla dovolit dávat najevo
svůj frýgický původ a sektou, která si to dovolit mohla.
Namísto  organizace konciliární,  kdy koncil  stál svou  autoritou nad
papežem,   zde  nyní   byla  organizace   papakratická  s   neomezenou
diktátorskou mocí papeže, ze  spolku heterosexuálních děvkařů se stala
organizace homosexuálních sadistů,  militantní a tvrdě disciplinovaná,
v podstatě  organizace  vojenského  typu,  místo  upalování pouze osob
jiného názoru nastoupilo upalování osob  jiného pohlaví, které teď šlo
oproti  dřívějším tisícům  do miliónů,  v za  tím účelem  rozpoutaných
válkách bylo nyní také po  miliónech vyhlazováno obyvatelstvo v celých
oblastech.
Také nekrofilie  dosáhla v potridentské době  svého vrcholu a návštěva
kostelů  plných   krvavých  výjevů  se   změnila  v  obdobu   návštěvy
gladiátorských zápasů.
Zjednodušeně  řečeno, změny  v projevu  sekty byly  natolik velké,  že
tvrdit, že šlo o zcela totožnou  organizaci, že její nástup k moci byl
obnovením  původního stavu  předhusitské doby,  je přinejmenším stejné
jako  tvrdit,  že  baroko  byla  regotizace.  Navíc je absurdní mluvit
o "re-katolizaci" lidí, kteří nikdy - a ani jejich předci přinejmenším
do osmého kolene - členy římské sekty nebyli.
Spíše se  dá mluvit o tom,  že šlo o obnovení  "pořádků" starého Říma.
Ostatně  vždyť  gladiátorské  zápasy  také  nabyly  v  Římě největšího
rozšíření právě v dobách, kdy v Římě kvetl kult (také krvavý) frýgické
Kybélé.  (Podobně zřejmě  i homosexualita,  která byla  ve starém Římě
rovněž velmi často spojena se sadismem.)

ad 7.
Snahy  o prohlášení  papeže za  neomylného tu  byly již ve středověku.
Vyjadřoval se k  nim i Jan Hus, který je  považoval za rouhání: "V tom
také rúhání jsú,  kteříž praví, že papež nemuóž blúditi,  a že ho lidé
mají ve všem poslúchati."
Za  dogma však  byla neomylnost  papeže prohlášena  až na  vatikánském
koncilu roku  1870.
Vyhlášením neomylnosti se stal neomylným  pouze papež. - Bůh tedy musí
být omylný.  Papež tak byl  povýšen nad boha  a římský kult  se změnil
v uctívání papeže.  (Případně v uctívání omylu.  Další možnost, obávám

se,  logika nepřipouští.)  Římský  kult  tak přestal  být náboženstvím
a stal  se   ateistickým  kultem,  kultem   "osobnosti",  či  přesněji
pseudoosobnosti.

ad 8.
Odsuzování  potratů  pochází  již   od  Augustina.  Kromě  Augustinova
tvrzení,  že  lidský  život  začíná  v  okamžiku  početí,  však dlouho
přetrvávalo  také pojetí  Tomáše Akvinského,  spočívající v  postupném
vtělování duše  vegetativní, živočišné a lidské,  podle kterého potrat
v raném stádiu nemůže být zabitím.
Rozhodujícím  útokem na  právo ženy  na potrat  bylo vydání  encykliky
"Humanae vitae" v roce 1968.
Nejde  jen o  to, že  popření  tohoto  práva je  pokračováním honů  na
čarodějnice a že zřejmě pramení z podobné nenávisti k ženám.
Právo ženy  na potrat je  tím nejzákladnějším právem,  od kterého jsou
všechna ostatní  práva teprve odvozena.
Zjednodušeně: Pokud  nemá žena právo  bránit se proti  plodu, pak nemá
ani občan právo bránit se lupiči, který se vloupe do jeho bytu či domu
a stát nemá  právo bránit se  útočící armádě nepřítele  či teroristům.
Pokud  má  plod  neomezené  právo  brát  si  bez  svolení ženy energii
a živiny z  jejího těla, může  si kdokoli silnější  či sprostější brát
bez svolení peníze,  majetek či cokoli jiného od  kohokoli slabšího či
slušnějšího a  silnější stát může neomezeně  vykořisťovat druhý. Pokud
může být žena proti své vůli zotročena těhotenstvím a mateřstvím, může
být zotročen  i kdokoli jiný  a je zcela  v pořádku zotročovat  slabší
státy. A tak dále.
Bez  práva ženy  na potrat   prostě žádné  právo existovat  nemůže. Ve
stejné  míře, v  jaké je   omezováno a  překrucováno toto  právo, jsou
omezována a překrucována i všechna práva ostatní.

ad 9.
Až do nedávné  doby přetrvávala zásada Tomáše Akvinského,  že pokud je
nějaký  rozpor  mezi  dogmatem  a  svědomím,  má  se člověk řídit svým
vlastním  svědomím. Roku  1988 však  papež používání  svědomí zakázal.
A to  nejen  ve  věci  dogmat,  ale  i  v  případě svých výroků, které
platnost  dogmatu nemají.  Jediné, čím  se "věřící"  smějí řídit, jsou
papežovy příkazy.
Lidé se tak  mají stát zcela nesvéprávnými ovcemi,  které na rozdíl od
známé ovce Dolly mají naklonované i myšlení.
Nauka římského  kultu byla v  poslední době zbavena  veškerých stop po
učení Tomáše Akvinského a nadále se  opírá v podstatě jen o Augustina,
a jakési  novotvary.  Je  pak  dost  paradoxní,  když někdo současného
papeže prohlašuje za neotomistu.
(A připomeňme  si, že pravoslavná  církev nikdy neuznala  Augustina za
svatého,  ani za  "církevního otce",  neboť podle  jejího mínění  jeho
názory naukám církevních otců protiřečí.)

ad 10.
Pokud jde o  "ekumenu", jde opět o ukradený  termín - slovo ekumenický
je původně titul cařihradského patriarchy.
A za  oháněním   se  slovem  "ekumena"  se   rozhodně  neskrývá  snaha
o přiblížení se ke křesťanské -  pravoslavné církvi. Naopak, skrývá se
za  ním snaha  Vatikánu proniknout  do všech  církví, ve kterých ještě
zbytky křesťanství  přežívají, ovládnout je a  zničit. Zničit buď tyto
zbytky  křesťanství, nebo  celé církve,  pokud se  jich nebudou  chtít
vzdát. - Opět je to jenom boj o moc. Jen jinými prostředky.
V případě "ekumenických" snah Vatikánu jde o koordinovanou činnost osy
Washington-Řím. Cílem  je ovlivnit, vatikanizovat  ty oblasti myšlení,
které  nelze  přímo  ovlivnit  globalizací  = amerikanizací ekonomiky,
politiky a kultury.

V první, ve druhé, i v dnešní  třetí světové křižácké válce jde hlavně
o boj frýgického kultu proti křesťanským = pravoslavným = byzantinským
zemím  a vyhlazování  jejich obyvatelstva.  Ve druhé  světové křižácké
válce   navíc  Židé   pravděpodobně  doplatili   na  podobnost   svého
náboženství  s křesťanstvím.  - Křesťanství  z židovského  náboženství
vzniklo, frýgický kult nikoliv.
Není třeba velkého důvtipu k tomu,  aby si člověk všiml, že agresivita
a nesnášenlivost římské sekty a za ní se skrývajícího frýgického kultu
stále - a to platí i pro dnešek - narůstá.
Mezi  příslušníky  římské  sekty  se  sice  někdy  jaksi  omylem  nebo
nedopatřením vyskytli a možná i  dnes vyskytnou lidé, kteří to mysleli
či  myslí  dobře.  Sektě  se  však  zpravidla  vždy podařilo je rychle
odstavit, zbavit vlivu, případně  zlikvidovat.
Je  třeba mít  na paměti,  že Vatikán  vždy vynikal  ve všech  druzích
"zpravodajské" činnosti, ve všech  špinavých tricích. Navazovat nějaké
"ekumenické"  styky s  tak nebezpečnou  organizací -  organizací s tak
krvavou minulostí i přítomností, mi připadá sebevražedné.

Poznámka:
Opět  zdůrazňují  že  výrazy   jako  křesťanství,  církev,  katolická,
rekatolizace,  avignonské  zajetí  (papež  šel  do Avignonu dobrovolně
a pak  dalo dost  práce přesvědčit  jeho nástupce,  aby se přestěhoval
zase  do  Říma),  ekumena,  atd.,  jsou  římským kultem používány jako
prostředky  terminologického  boje  a   proto  jim  připisovaný  obsah
neodpovídá skutečnosti.

Závěr

Opět  přišel  další  "svatý"  rok  -  2000,  válka pokračuje, aktivita
Vatikánu vrcholí a vrcholí také snahy o přepisování historie.

Zbývá říci, že  na problém, na který jsme se  v této knize dívali jako
na  konflikt římské  "církve" s  křesťanstvím, je  samozřejmě možné se
například  dívat, pokud  odmyslíme relativně  nepočetný římské  klérus
(který  však  má  řídící  funkci),   jako  na  konflikt  mezi  Germány
a Slovany.
Je však  otázkou, nakolik jsou  Germánům hierarchické vztahy  vlastní,
a nakolik je  převzali od Starověkého Říma,  na jehož pokračovatele si
hráli.
- Germáni, na rozdíl od Slovanů, kteří, snad jako "pohanštější" národ,
přirozeně  inklinují   k  demokratičnosti,  znají   spíše  jen  vztahy
nadřazenosti.  Při určité  velikosti státního  útvaru je  hierarchický
rozdíl  takový, že  na spodním  konci znamená  likvidaci. Pak stačí na
tento konec dosadit například demokratická slovanská společenství.
Právě z  důvodu této německé  politické nesvéprávnosti došlo  po druhé
světové křižácké válce  k rozdělení Německa na zóny  a k odsunu Němců,
aby mohli být v těchto zónách pod správou mocností. Dohody však nebyly
dodrženy, došlo  k nelegálnímu spojení  nejprve dvou zón  v "Bizonii",
pak tří zón  a nakonec ke sjednocení celého  Německa, a problém začal,
tentokrát "pod taktovkou" USA, nanovo.

Na  povrch  se  zde  ale  dostává  konflikt  mezi  dvěma společenskými
systémy,  systémy  zcela  odlišnými,  a  třebaže  časem došlo k jejich
silnému vzájemnému promísení, ze své podstaty zcela neslučitelnými.

Jsou to tyto dvě linie:

barbarství - feudalismus - socialismus   (či jak sociálně  spravedlivý
                                          systém nazveme)

otrokářství - kapitalismus - fašismus    (vzniká vyloučením sociálně
                                          cítících vrstev z ekonomiky)

Pro  první  linii  je  charakteristická  úcta  k osobnímu majetku, pro
druhou  linii   je  charakteristické  neosobní   soukromé  vlastnictví
"právnických  osob",  anonymních   společností,  nebo  osob  zbavených
individuality.
Pro druhou linii je charakteristická neexistence osobní zodpovědnosti,
a má tendenci vracet  se k otrokářství, ze kterého  vyšla. Je to pouze
parazitický  systém, jehož  zánik  je  sice nevyhnutelný  s ovládnutím
světa a tedy likvidací hostitele - což však již bude pozdě.
Jelikož  celý  tento  druhý  systém  energeticky  žije  pouze z neúcty
k osobnímu  majetku, který  je možno  libovolně zabavovat  ve prospěch
neindividuálních institucí  a osob, bylo  by proti němu  možné působit
i snahou  o  obnovení  úcty  k  osobnímu  vlastnictví. (Což ovšem také
předpokládá, umět  rozlišit, co je osobní  a co soukromé vlastnictví.)
A samozřejmě  a hlavně  rozvojem individuality  a navazováním skutečně
osobních vztahů.

Je známo, že  kapitalismus jakž takž fungoval, jen dokud  se na něm ve
větší   míře  podíleli   Židé,  kteří   bývají  vlivem   svých  tradic
individuálnější, kteří mají sociální cítění, kteří se vyznačují nízkou
kriminalitou,  a  kteří  tak  tedy  negativní  rysy této linie poněkud
mírnili.  Jakmile  se  do  podnikání  pustil  někdo jiný, znamenalo to
zpravidla konec.

Stačí si připomenout, kam se dostalo nacistické Německo, když vyřadilo
Židy z ekonomiky, nebo kam se dostaly dnešní USA, poté co byli zbaveni
vlivu američtí Židé.
Ačkoli je  římská "církev" tradičně považovaná  za feudální instituci,
je také ona ze svého principu naopak s feudalismem zcela neslučitelná.
Ať už je to následek toho, že  je tak spjata s otrokářským Římem, nebo
jde o podstatu její ideologie.
Můžeme  si   všimnout,  že  kdykoli  "církev"   získala  příliš  moci,
feudalismus  začal  kolabovat.  To  lze  sice  vysvětlit  také podílem
ekonomiky,  který  pohltila  -  ale  za  tím  opět  stojí  její  čistě
nefeudální neúcta  k osobnímu majetku. (Vlivem  tohoto parazitismu pak
hospodářsky zaostávají i ty kapitalistické státy, ve kterých má římská
"církev" příliš velkou moc.)
Také  záliba romantismu  ve středověku  a v  "divošství" byla  tedy ve
skutečnosti návratem  k linii barbarství -  feudalismus - socialismus,
a byla  vyvolána  právě  odporem  proti  nehumánní  linii  otrokářství
- kapitalismus - fašismus.

Tyto poznatky nám i vysvětlují, proč  se socialismus ujal jako v první
zemi v Rusku.  Nebylo to navzdory tomu, že  bylo Rusko ještě feudální,
jak si  dodnes někteří lidé myslí,  ale právě proto, že  ještě bylo do
značné míry feudální - a  nepoznamenané tolik kapitalismem, tedy vlivy
druhé, regresivní, linie.
V tomto novém světle  se ovšem jeví i klasické  dělení obyvatelstva na
třídy  jako  příliš  popisné,  příliš  umělé,  s nepřesnými hranicemi.
Podstatné totiž je, jestli někdo inklinuje k první nebo k druhé linii.
Vše ostatní je vedlejší.

Vraťme  se ještě  ke Slovanům.  Slovo Slovan  zní dnes  téměř hanlivě,
klade se  do protikladu k  "západoevropanství", a mnoho  Slovanů se ke
svému  slovanství  již  ani  nehlásí.  Přitom  nějaké  "etnicky  čisté
slovanství"  ani nikdy  nebylo  pro  Slovany typické.  Zvláště západní
a balkánští Slované  jsou do stejné  míry, do jaké  jsou Slovany, také
Kelty  a Germány,  neboť na  jejich území  došlo k vcelku rovnoměrnému
promísení těchto tří etnických složek.
Čím se však Slované liší je to,  že se mezi nimi stále nachází "příliš
mnoho" lidí, kteří dosud chápou pojem individuality. Lidé, kterým není
možné vnutit  místo individuality pseudoindividualitu.  Lidé, kteří se
budou vždycky smát blábolům typu: buď individuální a mysli si to a to,
buď individuální a dělej to a to,  buď individuální a kupuj to a to...
(Či zjednodušeně: buď individuální a jez jogurt té a té značky.)
Útok byl logicky veden proti  Slovanům bezprostředně sousedícím - byli
vyhlazeni  polabští a  pobaltští  Slované,  neustávaly útoky  na České
země, a  také proti balkánským  Slovanům, kteří byli  "přímo u zdroje"
- v kontaktu s daleko vyšší byzantskou kulturou a pravoslavím - pravým
křesťanstvím.
Co  nedokázaly  francké  a  německé  armády  násilím, daří se Vatikánu
propagandou.  Například  poslední  zbytky  polabských Slovanů, lužičtí
Srbové, jsou v posledních sto padesáti letech intenzívně romanizováni,
dá se říci, že z lužických Srbů se stávají lužičtí Chorvaté.
Nakonec  přišlo na  řadu Rusko.   - Když  se nepodařila  ani likvidace
ruského  národa  vodkou  (která   tak  nápadně  připomínala  likvidaci
vyspělých indiánských kultur pomocí "ohnivé vody"), nastoupil spiritus
sanctus opět ve své ještě horší podobě.
Jak  si stěžuje  Alexandr Solženicyn,  na území  Ruska nyní  provádějí
aktivní  "misijní"  nebo  propagandistickou  činnost  kazatelé  jiných
vyznání, věr  i sekt, vybavení hojnými  materiálními prostředky, zcela
nesrovnatelnými s  chudobou pravoslavné církve.  (Zprvu šlo o  římskou
"církev", nyní údajně převládají různé sekty financované USA.)

Vatikánu se  v poslední době podařilo  rychle ovládnout všechny církve
kromě pravoslavné, dnes se mu ale postupně daří ovládnout i tu.
A můžeme  uvažovat  i  o  tom,  že  jedním  z  důvodů  amerických snah
o ovládnutí  Ruska může  být opět  snaha, zmocnit  se zbytků  pověstné
knihovny Ivana  Hrozného, které měly být  ze Soloveckých ostrovů, když
tam byl zřízen gulag, převezeny do sovětských archivů.

Podobně jako  nebyl starý Řím schopen  vstřebat řeckou vzdělanost, ale
jenom ji překroutit a zničit, není ani západoevropská pseudocivilizace
schopna  vstřebat byzantskou  vzdělanost  ale  také ji  jen překroutit
a zničit.
Jak  jsem naznačil  již na   začátku knihy,  Evropa byla  vždy jakýmsi
slepým střevem  Asie. ...A Amerika  pak slepým střevem  tohoto slepého
střeva.
Evropa,  a  posléze  Amerika,  prostě  nějak  nebyla  schopná přijímat
pozitivní  vlivy  z  východu,  naopak  byla  vždy  připravena přijímat
z východu vše negativní.
I když to byla hlavně římská "církev",  která se od svého počátku vždy
a všude  snažila  potlačovat  veškeré  pozitivní  podněty přicházející
z východu, včetně všeho, co nějak souviselo s původním křesťanstvím.
Činnost římské  "církve" po celou  dobu její existence  byla a i  dnes
stále  je  natolik  temná,   že  některé  historické  události  mnohdy
osvětluje již pouhá skutečnost, že byl někdo prohlášen za "svatého" či
za něco podobného.  Již z pouhého faktu "svato"-  či "blaho"-řečení je
často  možné  si  mnohé  domyslet.  Zhruba  řečeno:  být  prohlášen za
"svatého"  je  asi  stejnou  poctou,  jako  obdržet  Nobelovu  cenu za
terorismus.

V případě  boje  proti  renesančnímu  myšlení  pak  opět ani tak nejde
o nepříliš významnou shodu, že základem karteziánské soustavy je kříž.
Na  konflikt  mezi  karteziánstvím  a  celostním  pohledem můžeme sice
pohlížet jako  na konflikt mezi  římským a byzantinským,  pravoslavným
myšlením, můžeme však  jít ještě dál, a pohlížet  na všechny konflikty
- včetně   konfliktu   levice   a   pravice,   opravdové   duchovnosti
a pseudospirituality, světla  a temnoty, svobody a  otroctví - jako na
konflikty dvou systémů, systému  založeného na individualitě a systému
založeného na pseudoindividualitě.
A můžeme říci, že přes - navzdory své nesmyslnosti - oblíbené vydávání
slovanství,  pravoslaví  a  byzantinství  za  asiatství,  právě naopak
v podstatě  vše, co  se tak  halasně vydává  za "křesťanskou kulturu",
"západní   myšlení"  a   "evropanství",  ve   skutečnosti  představuje
negativní asijské vlivy.

Zcela na konec  bych chtěl připomenout, že na  pravdu samozřejmě nikdo
nemá patent, že pravdu není možné  si zabrat jako nějaký důl. K pravdě
- a  to platí  i o  pravdě historické  - je  možné se pouze přiblížit.
Pokud  jsem  se  jí  v  této  knize  nepřiblížil  dostatečně,  prosím,
neztrácejte čas  nekonstruktivní kritikou, a  pokuste se jí  přiblížit
o něco víc. Pokud  se mi podařilo alespoň někomu  alespoň naznačit, na
jaké aspekty v historii by se mohl zaměřit, jsem spokojen.
A pokud  by si  někdo myslel,  že v  mnoha směrech  přeháním, že  věci
nemohou být  tak zlé, jak je  popisuji, chtěl bych jen  podotknout, že
v případě politiky  platí zásada, že  všechno je vždycky  ještě daleko
horší, než jak si kdo  dovede představit, protože nepolitik nemůže mít
nikdy tak zvrácenou představivost jako politik.

                                               tato kniha byla napsána
                                                      roku 20WC

Tabulka

        Byzantské vlivy v Evropě a jejich následná likvidace

vyvražděni kultem      x   prvotní křesťané          <- Byzanc
frýgické Kybélé            v Římě

dobyty, založen        x   byzantské enklávy         <- Byzanc
papežský stát              v Itálii

kolaborant Svatopluk,  x   Cyril a Metoděj           <- Byzanc
němečtí biskupové,
částečně Řím

1. křižácká výprava,   x   Sázavský klášter          <- byzantský vliv
Břetislav II.,             opat Prokop
biskup Kosmas

křižácké výpravy,      x   "lidová kacířství"        <- byzantský vliv
například proti
albigenským

Habsburkové, Řím;      x   klášter Na Slovanech      <- byzantský vliv
vybombardován USA          (Emauzský)

křižácké výpravy,      x   husitství                 <- byzantský vliv
Zikmund

křižácké výpravy,      x   renesance                 <- byzantský vliv
Matyáš Hunyadi,            Jiří z Poděbrad
protirenesance

bitva na Bílé hoře,    x   stavovské povstání        <- vliv byzantské
třicetiletá křižácká       (Fridrich Falcký)            "renesanční"
válka - provedení                                       učenosti
plánu tří třetin,
násilná romanizace

1. světová křižácká    x   slovanská vzájemnost      <- oživení
válka - "na Bělehrad!"                                  byzantských
                               |                        tradic

2. světová křižácká    x   pravoslavný
válka, plány na            "židobolševismus",
vyhlazení Židů             pokus o obnovení
a Slovanů                  linie barbarství - feuda-
                           lismus - socialismus

                               |

3. světová křižácká    x   poslední úspěšný
válka, plán "konečného     ekonomický systém
řešení", likvidace         neamerického typu
posledního jakž takž       v Evropě
demokratického režimu
v Evropě

Literatura

Mark Aarons, John Loftus: Operace Ratlines. Bohemia, Praha 1994
Pavel Aleš: Pravoslavná církev u nás. Světlo světa, Olomouc 1996
Pietro Aretino: Rozpravy o mravech hříšných kurtizán. Odeon, Praha
 1992
F. M. Bartoš: Bojovníci a mučedníci; Obrázky z dějin české reformace.
 Kalich, Praha 1939
Jacques Bergier: Mimozemšťané v dějinách. Odeon, Praha 1992
Gerhard J. Bellinger: Sexualita v náboženstvích světa. Academia, Praha
 1998
Nina Bonhardová: Polyxena. Československý spisovatel, Praha 1985
Marek Bydžovský z Florentina: Svět za tři českých králů. Svoboda,
 Praha 1987
Richard Cavendish: Dějiny Magie. Odeon, Praha 1994
Nigel Cawthorne: Sex a lásky papežů. ETC Publishing, Praha 1997
František Čapka: Dějiny zemí Koruny české v datech. Libri, Praha 1999
Michal Černoušek: Šílenství v zrcadle dějin. Grada Avicenum, Praha
 1994
Český statistický úřad: Statistická ročenka České republiky 1996.
 Scientia, Praha 1996
Petr Čornej: Fundamentals of Czech History. Práh, Praha 1992
Max I. Dimont: Jews, God and History. Signet, New York 1962
Max I. Dimont: The Amazing Adventures of the Jewish People. Behrman
 House, Inc., New York 1984
Rajko Doleček: Jihoslovanští bratři Srbové, Chorvati a Muslimové. 1992
Rajko Doleček: Žaluji! Praha 1998; druhé doplněné vydání, Futura,
 Praha 1999
Michael Drosnin: The Bible Code. Orion, London 1997
Jan Durdík: Husitské vojenství. Naše vojsko, Praha 1953
Karel Durman, Miloslav Svoboda: Slovník moderních světových dějin.
 Svoboda, Praha 1969
Amitai Etzioni: The Moral Dimension; Toward a new economics. The Free
 Press, New York 1990
Jan Galandauer, Miroslav Honzík: Osud trůnu habsburského. Panorama,
 Praha 1982
James George Frazer: Zlatá ratolest. MF, Praha 1994
Erich Fromm: Anatomie lidské destruktivity. Nakladatelství Lidové
 noviny, Praha 1997
Biskup Gorazd Pavlík: Teorie o nerovnocennosti lidských ras - Co život
 přinášel - Po první světové válce - Nebezpečí. Pravoslavná akademie
 Vilémov 1999
Hans Jakob Christoffel von Grimmelhausem: Dobrodružný Simplicius
 Simplicissimus. Odeon, Praha 1976
Bodo Harenberg: Kronika lidstva. Fortuna print, Praha 1995
Friedrich August von Hayek: Cesta do otroctví. Nakladatelství
 Rozmluvy, Surrey, England 1988
Friedrich August von Hayek: Právo, zákonodárství a svoboda (3 díly).
 Academia, Praha 1991
Josef Haubelt: Pravda proti legendám o "svatém" Vojtěchovi. Orego,
 Praha 1997
Antonín Hejna: České tvrze. Státní nakladatelství krásné literatury
 a umění, Praha 1961
Jaroslav Herout: Prahou deseti staletí. Orbis, Praha 1972
Jaroslav Herout: Staletí kolem nás. Orbis, Praha 1970
Petr Hora: Toulky českou minulostí 1. Práce, Praha 1985
Petr Hora-Hořejš: Toulky českou minulostí 2. Baronet, Praha 1997
Claire Hoy, Victor Ostrovsky: Lstí a klamem. Ikar, Bratislava 1991

Jan Hrobař: Čas agrese. Orego, Praha 1999
Miroslav Hroch: Historické události - Evropa. Mladá fronta, Praha 1977
Jan Hus: O svatokupectví. J. Otto, Praha 1907
Emanuel Chalupný: Žižka, nástin psychologicko-sociologický.
 Melantrich, Praha 1924
Jindra Jarošová: Svatí kacíři. Radioservis, Praha 2000
František Kavka: Bílá hora a české dějiny. Státní nakladatelství
 politické literatury, Praha 1962
Jan Keller: Úvod do sociologie. Sociologické nakladatelství, Praha
 1995
Arnošt Klíma: Češi a Němci v revoluci 1848-1849. Nebesa, Praha 1994
kolektiv autorů: Černá kniha kapitalismu. Orego, Praha 2000
kolektiv autorů: Dějiny Francie. Svoboda, Praha 1988
kolektiv autorů: Dějiny Prahy v datech. Panorama, Praha 1989
kolektiv autorů: Dějiny zemí Koruny české I., II. Paseka, Praha 1992
kolektiv autorů: Kdy, kde, proč a jak se stalo. Reader's Digest Výběr,
 Praha 1997
kolektiv autorů: Naučný slovník zemědělský. Státní zemědělské
 nakladatelství / Zemědělské nakladatelství Brázda, Praha 1966 - 1993
kolektiv autorů: Přehled dějin Československa I/1 a I/2. Academia
 Praha 1980 a 1982
kolektiv autorů: Rozum do kapsy. Albatros, Praha 1988
kolektiv autorů: Světové dějiny v datech I. a II. Nakladatelství
 politické literatury, Praha 1964
kolektiv autorů: Židé - dějiny a kultura. Židovské muzeum v Praze,
 1997
Kosmova kronika česká. Svoboda, Praha 1972
Jarmila Koudelková: Naše dějiny v datech. Albatros, Praha 1987
František Koukolík, Jana Drtilová: Vzpoura deprivantů. Makropulos,
 Praha 1996
Jan Wierusz Kowalski: Encyklopedie papežství. Academia, Praha 1994
Jarmila Krčálová: Centrální stavby české renesance. Academia, Praha
 1974
Jan Kristek: Násilí, moc, totalita. Státní poustevnictví Praha, 1996
Jan Kristek: Dějiny po Roswellu. AOS Publishing, Ústí nad Labem 1999
Kamil Krofta: Čechy v době husitské. Nakladatelství Vesmír, Praha 1938
Bohumil Kvasil a kol.: Malá československá encyklopedie. Academia,
 Praha 1984 - 1987
Artur London: Doznání. Československý spisovatel, Praha 1969
Ivan Lutterer, Luboš Kropáček, Václav Huňáček: Původ zeměpisných jmen.
 Mladá fronta, Praha 1976
Josef Macek: Husitské revoluční hnutí. Rovnost, Praha 1952
André Maurois: Dějiny Francie. Nakladatelství Lidové noviny, Praha
 1994
Dobroslava Menclová: České hrady I. a II. Odeon, Praha 1972
Jiří Mikula: Dvacetkrát starší než Altamira. Albatros, 1983
Thomas More: Utopia. Mladá fronta, Praha 1978
Bořivoj Nechvátal: Vyšehrad, stručný průvodce. Správa národní kulturní
 památky Vyšehrad, Praha 1983
Karel Neubert, Jan Royt, Jiří Fajt: Katedrála sv. Víta a Pražský hrad.
 Grafoprint-Neubert, Praha 1994
Andrew Nikiforuk: The Fourth Horseman. Phoenix, London 1993
Bedřich Nosek, Helena Krejčová: Židé v Českých zemích. Vitoria
 publishing, Praha 1995
Luboš Nový a kol.: Dějiny techniky v Československu do konce
 18. století. Academia, Praha 1974
Robert Nozick: Anarchy, State, and Utopia. Basic Books, Inc. New York
 1974

Ottův slovník naučný. Praha 1888 - 1909
Ottův slovník naučný. Nové doby. Praha 1930 - 1943
František Palacký: Obrazy z dějin národu českého. Zora, Praha 1919
Odon Pára: Naše spojení s  Jugoslávií. Nákladem Josefa Mrkvičky, Praha
1919
Jan Patočka: Náš národní program. Evropský kulturní klub, Praha 1990
Jan Pečírka a kol.: Dějiny pravěku a starověku I a II. Státní
 pedagogické nakladatelství, Praha 1979
Josef Pešek: Učebnice dějepisu pro nižší třídy středních škol II.
 Profesorské nakladatelství a knihkupectví v Praze, 1933
Radomír Pleiner a kolektiv: Pravěké dějiny Čech. Academia, Praha 1978
Karel Plicka, Emanuel Poche: Procházky Prahou. Orbis, Praha 1976
Josef Polišenský: Tisíciletá Praha očima cizinců. Academia, Praha 1999
Josef Polišenský: Třicetiletá válka a český národ. Naše vojsko, Praha
 1960
Pravoslavný kalendář 2000 (ročenka). Pravoslavné vydavatelství Praha,
 1999
Albert Pražák: Národ se bránil. Sfinx, Praha 1945
Guiliano Procacci: Dějiny Itálie. Nakladatelství Lidové noviny, Praha
 1997
Milada Radová: Architektura románská. Vydavatelství ČVUT, Praha 1972
William Raeper, Linda Smithová: Úvod do světa idejí. Vyšehrad, Praha
 1994
Miloslav Ransdorf: Muž velké touhy; Komenský proti proudu dějin.
 Laguna, Praha 1995
Rowan Robinson: Konopný manifest. Volvox globator, Praha 1998
Jaroslav Říha, Jiřina Uhrová: Zaniklý život na Moravě. Moravské zemské
 muzeum, Brno 1990
Pavel Skála ze Zhoře: Historie česká. Svoboda, Praha 1984
Marie Sochrová: Dějepis v kostce II. Fragment, Havlíčkův Brod, 1999
Vladimír Solovjev: Idea nadčlověka. Votobia, Olomouc, 1997
Alexandr Solženicyn: Souostroví Gulag. OK centrum, Praha 1990
Petr Sommer: Sázavský klášter. Společnost přátel starožitností, 1996
Ludvík Souček: Kdo byl kdo. I., II. Albatros, Praha, 1980,1981
Jiří Spěváček: Karel IV. Nakladatelství Svoboda, Praha 1979
Jiří Spěváček: Václav IV. Nakladatelství Svoboda, Praha 1986
Jaroslava Staňková, Josef Pechar:  Tisíciletý vývoj architektury. SNTL
 - Nakladatelství technické literatury, Praha 1971
Státní ústřední archiv v Praze: Minulost našeho státu v dokumentech.
 Svoboda, Praha 1971
Stewart Steven: Výbušnina (Operace CIA Splinter Factor). Sakko, Praha
 1991
Josef Svátek: Don Cesar a Salomena. F. Topič, Praha 1925
Josef Svátek: Majestát Rudolfa II. titul. list chybí
Josef Svátek: Praha a Řím I. a II. F. Topič, Praha 1926
Bohuslav Syrový: Architektura. SNTL - Nakladatelství technické
 literatury, Praha 1973
Bohuslav Syrový a kol.: Architektura, svědectví dob. SNTL
 - Nakladatelství technické literatury, Praha 1974
Georges Tate: Křižáci v Orientu. Slovart, neuvedeno 1996
F. Trejtnar: Kunvald a Jednota bratrská. Obecní úřad v Kunvaldě 1992
Dušan Uhlíř: Černý den na Bílé hoře. Ave, Brno, 1998
Jaroslav Valenta: Dějiny polabských Slovanů. Křesťanskosociální hnutí,
 Praha 2000
Jiří Vančura: Hradčany, Pražský hrad. SNTL - Nakladatelství technické
 literatury, Praha 1976
Václav Vaněček: The Universal Peace Organization of King George of
 Bohemia. Czechoslovak Academy of Sciences, Praha 1964

Evžen Veselý: Prague Churches, Chapels, Synagogues. Asco, Praha 1992
Ivo Wiesner: Národ v lénu bohů. AOS Publishing, Ústí nad Labem 1993
Frances A. Yates: Rozekruciánské osvícení. Pragma, Praha 2000
Zbraslavská kronika. Svoboda, Praha 1976
Ze starých letopisů českých. Svoboda, Praha 1980
a další,

časopisy:
Fantastická fakta
Hlas Pravoslaví
Křesťanský sociál
Prostor
Zpravodaj výboru národní kultury

aj.,

články z našeho i ze zahraničního denního tisku a pořady televize,
atd.

Obsah

   Úvod ..........................................................3

   Co jsou to křižácké války? ....................................4
   Války proti Sámově říši .......................................5
   Války proti Velkomoravské říši ................................5
   Války proti českým knížatům ...................................9
   První křižácká válka proti Byzantské říši ....................12

   Čechy za předposledních Přemyslovců - zhruba ve 12. století ..15
   Křižácké války proti albigenským .............................16
   Čechy za posledních Přemyslovců - zhruba ve 13. století ......17
   Vyvraždění Štaufů a první nástup Habsburků ...................18
   Křižácká válka proti apoštolikům .............................20

   Avignon a Lucemburkové .......................................20
   Vznik husitství ..............................................24
   Kdo vlastně byli husité? .....................................27
   Křižácké války proti husitům .................................30
   Nástup Jiřího Poděbradského ..................................35

   Křižácké války proti Jiřímu z Poděbrad .......................36
   Vznik renesance a protirenesance .............................40
   Druhý nástup Habsburků .......................................42
   Čeští bratři a reformace .....................................45
   Kapitalismus jako součást protirenesance .....................48

   Třicetiletá křižácká válka ...................................51
   Pobělohorská protirenesance aneb doba temna ..................56
   Třicetiletá křižácká válka v evropských souvislostech ........60
   Doba Marie Terezie a Josefa II. ..............................62
   Osvícenství, Napoleon a ti druzí .............................64

   Rok 1848 a následné protiakce ................................66
   Porážka komuny, berlínský kongres a balkánské války ..........67
   Nástup 20. století ...........................................69
   První světová křižácká válka .................................70
   "Meziválečné" období .........................................74

   Druhá světová křižácká válka .................................77
   Studená křižácká válka .......................................82
   Teplá křižácká válka (třetí světová) .........................84
   Situace na konci tisíciletí ve světě .........................91
   Situace na konci tisíciletí na příkladu Česka ................94

   Dodatky:
   Česká povaha ................................................101
   Česko-německé vztahy ........................................104
   Desatero z dějin římského kultu .............................106

   Závěr .......................................................112
   Tabulka .....................................................115
   Literatura ..................................................116