Jak tomu u nás bylo s náboženstvím?

(zhruba „stručný“ výtah z mých Dějin Českých zemí)

V současné době jsme svědky úporných snah očernit výklad českých dějin Františka Palackého a posunout výklad dějin směrem k jakési „církevní“ mytologii.
 Přitom byl Palacký ve své době jediným, komu bylo rakouskými úřady dovoleno české dějiny zkoumat, a tak je jeho výklad ve skutečnosti možná až příliš opatrný - možná bychom jej mohli označit za něco jako „mírný výklad v mezích zákona“. Navíc vycházel, například pokud jde o husitskou dobu, z dokumentů, které mu předložili k nahlédnutí právě ve Vatikánu - a které mu tedy oni sami chtěli předložit. Jinými slovy mu v Římě dali to, co si tehdy sami mysleli, že by nedovedli popřít. 
...Výklad českých dějin je tedy třeba posunout naopak právě opačným směrem. Kdyby měl Palacký prameny z jiného zdroje, bylo by v nich například patrně víc zpráv o propojení husitství s pravoslavím a se židovstvím.

Nebudu spekulovat o kultech nejstarších kultur, o kterých toho tak jako tak moc nevíme. Obecně se má za to, že byly matrilineární, a že občasné nálezy ženských sošek pravděpodobně svědčí o uctívání bohyní.
Od začátku eneolitu (pozdní době kamenné, chalkolitu, ca 4 000 - 2 000 př. l.) začíná růst význam mužů ve společnosti. Nacházejí se zbraně, které se dříve v nálezech nevyskytovaly - muži zřejmě začínají chodit ozbrojeni, staví se opevněná sídliště, roste podíl lovu, patrně ne jako zdroj obživy, ale jako trénink se zbraněmi. Může jit o reakci na masakry, ke kterým došlo na konci neolitu. Po těchto opatřeních v nálezech klesá počet koster se stopami po násilné smrti.
Z nálezů však není vůbec jasné, nakolik je tato důležitost obranné funkce mužů spojená s nástupem patriarchátu, jehož vznik se do doby eneolitu klade. Skutečnost, že muži se zbraní v ruce bránili osadu, ještě neznamená, že vládli ženám, dokonce to vůbec neznamená, že vládli (viz příklad z etnograficky doložených válečných náčelníků, kteří v době míru neměli žádné pravomoci). A už vůbec to neznamená, že tehdy existovala role otce.
Ke změnám dochází u různých populací v různé míře, nevíme přesně, co tyto změny znamenaly (co obsahovaly v nemateriální sféře), a tyto změny navíc patrně nebyly nevratné. Skutečnost, že v pozdější době patriarchát převládl, není dobrým východiskem pro výklad nálezů o tisíce let starších.

Na konci eneolitu k nám přicházejí dvě cizí skupiny: lid zvoncových pohárů, („krátkolebí lukostřelci“ - v hrobech se nalézají nátepní destičky), a lid šňůrové keramiky (též lid bojových sekeromlatů). Tehdy také dochází ke změně pohřebního ritu: ještě u kultury zvoncových pohárů je pohřbíván muž na levém boku, žena na pravém, u kultury šňůrové keramiky je tomu naopak. Zřejmě jde o projev změny chápání mužské a ženské polarity (ale také nemusí). Jestli byli lidé kultury zvoncových pohárů (což byla hlavně západoevropská kultura) ještě matrilineární, nebo šlo o přežívání původního ritu ve společnosti, ve které již došlo ke změnám směrem k patriarchátu, těžko říct.
Kultura šňůrové keramiky je všeobecně považována již za patriarchální (byl i geneticky doložen první pohřeb genetických rodičů s dětmi) a indoevropskou, ale také za kulturu nižší úrovně než byly kultury předchozí. Přišla původně od východu (i když na naše území oklikou ze severozápadu), snad z území dnešní Ukrajiny, a jednalo se asi o kočovné pastevce - nebyly nalezeny žádné osady.
Do této doby tedy spadá vznik patriarchátu (možná spíš jeho příchod s touto skupinou, nakolik byly zvyky těchto kočovných pastevců přejímány jak tehdejšími, tak pozdějšími usedlými zemědělci, nevíme). Začíná rozpad „rodové“ společnosti, nebo přesněji řečeno, rozpad společnosti vůbec. Lidé začínají přecházet na sociální vztahy, které jsou charakteristické pro živočichy s nižší inteligencí.

Pro „patriarchálního člověka“ proto můžeme asi nejvhodněji použít termín známého paleontologa a kabalisty Ernsta Haeckela Homo stupidus - ačkoli dnešní člověk sám sebe paradoxně nazývá člověk moudrý moudrý, či člověk dvakrát moudrý (Homo sapiens sapiens). Zařazení patriarchálního člověka do jiného druhu než předchozí formy člověka by mělo své opodstatnění. Patriarchát, který je založen na potlačení individuality, individuálního myšlení, se vyznačuje mimo jiné tím, že příslušníci patriarchálních kultur se k jedincům (či populacím), kteří si ještě trochu individuality či samostatného myšlení uchovali, i jako k jedincům přinejmenším jiného druhu chovají - vyvražďují je. A můžeme předpokládat, že všude tam, kde se ujal patriarchát, byly tím i poznamenány náboženské představy lidí a vůbec celý jejich pohled na svět.

Vlastně toho nevíme moc ani o starých Slovanech. Podle Velesovy knihy, o jejíž pravosti sice můžeme pochybovat, ale která i v případě, že se jedná o falzum, vychází ze starších pramenů, které možná trochu přizdobuje, byli Slované původně nositeli védského náboženství, slovanského védismu. Indické védy nevznikly až v Indii, ale kdysi je tam při svém putování zanechaly indoevropské kmeny. (Dalším druhem védismu byl pak tangrismus, altajská forma védismu, který byl náboženstvím starých Bulharů, ale také Turků, předtím než byli islamizováni.)
Tento védismus byl ve své podstatě monoteistický, protože kromě hlavního boha, který může být v různých dobách nazýván různě, a který je ve skutečnosti kosmickým zákonem, představují všichni další bohové pouze jeho aspekty (případně je můžeme srovnat s anděly v pozdějším křesťanství), nebo konkrétní přírodní síly - jako například Travič a Steblič, což nejsou v pravém smyslu bohové, ale přírodní síly ovlivňující růst trávy nebo stébel. ...“Bůh je jediný i mnohočetný.“ ...Je zajímavé číst o starých slovanských bozích jako je Vyšeň, Kryšeň, o Šivovi ani nemluvě.
Některé „indické“ termíny se každopádně staly místními názvy i daleko mimo území Indie - nepřipomíná vám Tatra, Matra, Fatra „indické“ výrazy tantra, mantra, jantra? A pokud není podobnost Fatry v tomto případě úplně dokonalá, v Bulharsku najdeme přímo řeku Jantru.
Podle Velesovy knihy Slované bohům přinášeli pouze vegetariánské oběti (kromě plodů, zeleniny, květin a zrní také mléko a med). Pokud někde došlo k zavedení krvavých obětí, jednalo se o odchýlení od původního učení.
Za jedinou správnou modlitbu považovali: „Ať máme všechno, čeho je k životu zapotřebí.“ Tedy jinými slovy: „Chléb náš vezdejší dej nám dnes.“ Modlit se za něco konkrétního, za vlastní prospěch či neprospěch druhého, slovanský védismus nepřipouštěl.
Existenci duše a reinkarnaci považovali za samozřejmou a měli za to, že otroctví za života přechází rovněž v otroctví po smrti, že je lepší zemřít jako svobodný, než být otrokem. Dokonce prý šli tak daleko, že tvrdili, že je lepší zahynout, než platit daně.

Ačkoli existují snahy odvozovat název Slovanů od „slave“ - otrok, slovo „otrok“ u Slovanů znamenalo dítě. Slované pro otroka asi původně ani neměli vlastní název, a tak pro otroky používali stejný výraz jako pro dítě - šlo tedy o výraz pro osobu, které nejsou přiznána práva dospělého. Podle Velesovy knihy Slované všechny víry, které připouštějí otroctví, proto považovali za pohanské. V podstatě pohanství ztotožňovali s otrokářstvím. - Například když Skythové, kteří jsou některými autory ztotožňovaní se Slovany, roku 263 osvobodili Řeky od Římanů, zrušili otroctví.
(I když, vzhledem k tomu, jak sporná byla později práva údajně svobodných občanů a údajně vládnoucích „patriarchálních“ mužů, mohl by se kdekdo domnívat, že výrazy původně zněly fotrokářství a fotrok, od „fotr“. ...Ostatně je „fotrokářství“ i daleko vhodnějším a přesnějším překladem výrazu patriarchát, než onen dosud tak často používaný termín „vláda mužů“, pro který však ve skutečnosti není žádný logický, a už vůbec ne filologický podklad - pater není muž, ale otec).
Ve 4. století, když bylo křesťanství či spíše pseudokřesťanství zavedeno jako státní náboženství v římské říši, byl dán i slovanskému védismu křesťanský nátěr, jakési mimikry, aby se alespoň částečně zabránilo výbojům římské říše a snahám o pokřesťanšťování „pohanů“, a tak vzniklo pravoslaví.
Slovanská společnost byla demokratická, vládci byli voleni sněmem. Vnutit dědičnost moci se Slovanům poprvé pokoušeli v polovině 7. století Chazaři, ovšem bez velkého úspěchu. Například Čechům se dědičnost trůnu nepodařilo vnutit nikdy. (Pokud pomineme skutečnost, že ji u nás praktikovali habsburští okupanti.)
Také pojem vlastnictví půdy byl Slovanům cizí. V Rusku se jej dokonce nepodařilo zavést nikdy, zavádí se tam až dnes. 
(Představa půdy jakožto majetku, který by bylo možné prodat, však byla až do 12. století, kdy začalo být přijímáno římské právo, cizí i v západní Evropě.)
Velký problém Slovanů byl a je, že právě pro svůj důraz na individualitu, individuální svobodu, jsou nejednotní, což představovalo nevýhodu při střetu s totalitními otrokářskými (nebo dnes „demokratickými“ kapitalistickými) systémy. Tato nejednotnost je jakousi daní za individualitu. (To ale platilo i pro jiné národy, například pro Thráky.)

Těžko dnes nějak hodnotit původní slovanské „pohanské“ náboženství, zejména se dohadovat, jakou podobu mělo u západních Slovanů a v Českých zemích už vůbec. Zachovalo se z něj jen velmi málo. Později se stalo pro Slovany stmelujícím prvkem právě pravoslaví. Slovanství se dokonce stalo za dané mocenské situace v Evropě bez pravoslaví nemyslitelným. - Dokonce do té míry, že ty větve Slovanů, které pozbyly pravoslaví, pozbyly i své samostatnosti (pokud nezanikly úplně).

Slované, nebo alespoň jejich poslední vlna, která je za Slovany všeobecně považována, přicházejí do střední Evropy v době, kdy se v západní Evropě na troskách římské říše vytváří pseudocivilizace a pseudokultura, stavějící nikoli na antické vzdělanosti - většina knihoven byla z Říma přestěhována roku 330 spolu s císařským dvorem do Byzance a zbytek nepřežil germánské vpády, ani na křesťanském náboženství - tomu se západoevropská ideologie čím dál tím víc vzdaluje, ale na zvrácenostech Říma a západním pseudokřesťanství.
Slované přicházejí jako relativně nezkažený prvek a celé následující evropské dějiny budou z valné části snahou západoevropské pseudocivilizace a římského pseudonáboženství o jejich zničení nebo alespoň zkažení. Útok bude veden proti Slovanům bezprostředně sousedícím - vyhlazení polabských Slovanů, neustálé útoky na České země, a také proti balkánským Slovanům, kteří byli „přímo u zdroje“ - v kontaktu s daleko vyšší byzantskou kulturou a pravoslavím - pravým křesťanstvím. Likvidace ruského národa (a nejen toho) vodkou pak bude nápadně připomínat likvidaci vyspělých indiánských kultur americkou pakulturou a pacivilizací za pomoci „ohnivé vody“. (Americkou pakulturu a pacivilizaci můžeme považovat za jakýsi kondenzát pakultury a pacivilizace evropské.) V boji proti od východu přicházejícím pozitivním vlivům se evropská „kultura“ navíc bude vždy ochotně spojovat s od východu přicházejícími negativními vlivy. Evropští vládci se vždy budou chovat velice benevolentně k nájezdníkům z východu, kteří budou plenit území ovlivněná pokročilejší byzantskou kulturou, a budou proti nim zakročovat jen v případě, když už jim poteče opravdu hodně do bot.
Podobně jako nebyl starý Řím schopen vstřebat řeckou vzdělanost, ale jenom ji překroutit a zničit, nebude ani západoevropská pseudocivilizace schopna vstřebat byzantskou vzdělanost, ale také ji jen překroutit a zničit. V historické době tak vznikla degenerací řecké kultury (která však byla Řeky do značné míry přejata od Thráků) „civilizace“ starého Říma, a po pádu římské říše vznikla mimo jiné degenerací prvků byzantské kultury dnešní západoevropská „civilizace“.

Často uváděný rozdíl mezi slovanskou a germánskou povahou, popisovaný právě tak, že Slované jsou svou podstatou založeni demokraticky, kdežto Germáni totalitárně (František Palacký, Alexandr Solženicyn), musíme chápat spíš v tom smyslu, že Slované, kteří přišli do kontaktu s totalitární římskou říší a totalitárním římským pseudonáboženstvím o několik set let později než jiná evropská etnika, si prostě uchovali své původní demokratické myšlení déle a ve větší míře. Samozřejmě je to vše relativní - v každém národě najdeme jedince smýšlející tak či onak. A jelikož u Slovanů ani nemůžeme hledat nějakou „rasovou čistotu“ - jsou silně promíšeni s Germány a Kelty, jde u slovanství v první řadě právě o postoj k individualitě.
Tento rozdíl se projevil hlavně ve skutečnosti, že slovanství se ukázalo být s římským pseudonáboženstvím neslučitelné. Pokud Slovan přijme římský kult, většinou přestává být Slovanem v původním slova smyslu. Ostatně tito pořímštělí Slované se pak ke svému Slovanství ani moc nehlásí...
A tak budou Slované likvidováni hlavně z toho důvodu, že mezi nimi bude vždy „moc“ těch, kteří nejsou ochotni považovat pseudoindividualitu za individualitu.

Také kontakty s Židy byly daleko intenzivnější než si zvláště dnes - po nacistickém řádění - dovedeme představit. Do Prahy vedla od západu obchodní cesta, která se po překročení brodu mezi dnešním Karlovým a Mánesovým mostem rozbíhala na sever, na východ a na jih. K ochraně - nebo ke kontrole této cesty byl koncem 9. století vybudován Pražský hrad. Pravděpodobně již předtím u této cesty stála kupecká osada.
Zajímavým archeologickým svědectvím je dosud nepublikovaný nález rituální židovské lázně, mikve ve Sněmovní ulici - tedy přímo pod Pražským hradem, předběžně datovaný do doby kolem roku 640. Což je právě doba Sámovy říše, nejstaršího státního útvar západních Slovanů (obvykle se klade do let 623/4 - 658/9, pravděpodobnější je 626-661). Tento kmenový svaz, vytvořený na obranu proti Avarům, se úspěšně bránil i Frankům - v bitvě u Wogastisburgu s králem Dagobertem v roce 631.
Pokud jde o Sámovu národnost, máme hned několik možností. Tradičně se uvádí jako Frank, další variantou je Slovan narozený mezi Franky - Sámo zní slovansky, a konečně, jako kupec mohl být Žid - Sámo může být zkratka ze Samuel. V Sámově říši by tak mohlo dojít ke spojení původní pohanské povahy obyvatel, nezkažené starým ani novým Římem, s důkladně propracovanými principy Židů ohledně organizace společnosti. Nemůžeme vyloučit, že zde došlo i k něčemu podobnému, třebas jen v náznaku, jako později v případě Chazarů, kde roku 786 král a šlechta přestoupili na judaismus. Hrála by s tím i skutečnost, že pro misi na Velkou Moravu byli vybráni právě Konstantin a Metoděj, kteří předtím nějakou dobu v říši Chazarů pobývali.
Už bitva u Wogastisburgu je považována za první projev papežského plánu Drang nach Osten, za předobraz křižáckých válek.

První zprávy o křesťanství pak máme z doby Velkomoravské říše (830-906), respektive z Nitranska, které tehdy ještě nebylo k Velkomoravské říši připojeno (a dnes již opět není součástí českého státu). Nitranský kníže Pribina nechal v Nitře postavit první kostel, o kterém je v této oblasti písemná zmínka - který byl vysvěcen možná už roku 828 salzburským arcibiskupem. Pod slovem kostel si ovšem musíme představit soukromou kapli pro Pribinovu bavorskou ženu. Sám Pribina se nechal pokřtít až po svém útěku k Frankům.
Dále se uvádí, že v roce 845 se dalo v Řezně, hlavním městě tehdejší východofrancké říše (Regensburgu v Bavorsku), pokřtít čtrnáct českých knížat i s družinami. Něco podobného už prý předtím učinili, i když jen podle pasovské tradice, roku 831 i Moravané.
Problém je ale v tom, že vůbec není jisté, jestli šlo o knížata z Čech, nebo o knížata z „české marky“, zřízené roku 788 Karlem Velikým v severním Bavorsku jako pohraniční vojenskou oblast proti Čechám. A také v tom, že po tomto údajném pokřtění nebyl na území Čech postaven žádný kostel.

Na jižní Moravě však existovaly zděné stavby, a to zřejmě nejen církevní, snad již před rokem 800. Pokud jde o církevní stavby, musíme v nich opět spatřovat pouze soukromé kaple velmožů - a to pouze některých. Tito velmožové si navíc zvali kněží z Itálie a „Řeky“, což musíme přeložit jako slovansky mluvící kněží ze severoitalských a dalmatských pobřežních měst, které byly pod vlivem Byzance (přesněji akvilejského patriarchátu, sídlícího v té době na ostrůvku Grado v Terstském zálivu, který působil na Moravě nejsilněji). Bavorští kněží z Pasova se na Moravu pokoušeli dostat nejdřív až po roce 831. Navíc, pokud jde o tyto nejstarší církevní stavby, vzhledem k tomu, že se zachovaly jenom části základů, není jejich účel zdaleka tak jistý, jak by si mnozí přáli. ...Jak víme, baziliky sloužily ve Středozemí původně jako tržnice, a i v našem jazyce máme dosud nápadnou shodu mezi slovy chrám a krám.

Moravský kníže Rastislav (846-870), původně dosazený franckým panovníkem Ludvíkem Němcem, se proti jeho očekávání čtvrt století usilovně snažil z vlivu francké říše po všech stránkách vymanit. Vyhnal také německé kněží a využil vnitřních neshod ve francké říši k tomu, aby se pokusil vymanit se ze závislosti na říši i po stránce církevní - z pravomoci bavorských biskupů.
Asi roku 861 požádal o učitele, kteří by vyučili slovanské duchovenstvo, nejprve papeže. U papeže Mikuláše I. však těžko mohl uspět. Mikuláš rozhodně nebyl stoupencem slovanské liturgie. - Sesadil například ravenského arcibiskupa Jana, který povolil sloužit mše ve slovinštině a v polštině (v té zřejmě pro usnadnění misijní činnosti).
Když tedy Rastislav neuspěl u papeže, požádal o učitele, znalé slovanského jazyka, byzantského císaře Michaela III., který jeho přání splnil.
Bylo by však chybou se domnívat, že by Morava do té doby byla nějakou doménou Říma. Na Moravě působili již tehdy v daleko větší míře právě „řečtí“ pravoslavní kněží, kteří sloužili bohoslužby v řečtině, i když i oni slovanským jazykem mluvili a kázali. Působili však spíš jako domácí kaplani některých velmožů, jejich cílem nebylo „pokřtění Moravy“, a jejich vliv proto nebyl příliš velký. Na rozdíl od bavorských biskupů si také nečinili nějaké mocenské nároky.
Roku 863/4 přišli na Moravu pravoslavní kněží Konstantin (jméno Cyril přijal až těsně před svou smrtí v Římě) a Metoděj, bratři ze Soluně (Thessaloníki), kteří znali dobře jazyk jižních Slovanů. O jejich národnosti se stále vedou spory. Bulhaři je považují za Bulhary, Řekové za Řeky. Také nešlo jen o misijní činnost. Roku 864 bylo uzavřeno mezi Byzancí a Moravskou říší spojenectví. Pravděpodobně reakcí na to byl vpád Franků a obležení Rastislava, s velkou pravděpodobností na hradě Děvíně u Bratislavy (roku 864), po kterém, po uzavření příměří, musel Rastislav na svém území opět tolerovat podvratné působení bavorských kněží.

Uvádí se, že ještě před příchodem na Moravu Konstantin sestavil písmo (hlaholici), jehož znaky odpovídaly slovanskému hláskosloví. Pravdou je to, že slovanský jazyk byl v té době již zapisován různými způsoby, že Konstantin při své dřívější misijní cestě u Chazarů (860-861) našel dokonce Evangelium psané „ruskými písmeny“, a že si písmo jenom a pouze upravil.
Konstantin přeložil do slovanského jazyka liturgické texty, napsal Proglas (předmluvu) k překladu evangelia, kde obhajuje nutnost písemnictví v národních jazycích. Pracoval na překladu bible, který dokončil Metoděj. Texty byly určeny k hlasité recitaci, a tak se kromě přesnosti překladu dbalo na to, aby dobře zněly. Byly tedy v podstatě i hudební. Jsou stále považovány za vskutku geniální dílo.
Tím byly položeny základy slovanského písemnictví. Následovaly překlady právnických a poučných knih, a také vlastní tvorba. Pomocí hlaholice i zdokonaleného písma cyrilice (podle tradice vznikla v Bulharsku na počátku 10. století, za cara Simeona) se pak šířila vzdělanost mezi ostatními Slovany.

Za francké okupace v roce 870 byl pak Metoděj, třebaže jej papež mezitím jmenoval panonským a moravským arcibiskupem (se sídlem nejprve v Sirmiu, dnešní Sremské Mitrovici, pak na Moravě; panonským z důvodu Kocelova království, království syna vyhnaného knížete Pribiny, které také spadalo pod jeho působnost, a které se rozkládalo na území kolem Balatonu, zhruba na západní polovině dnešního Maďarska), zajat a pasovským biskupem uvězněn „na doživotí“ ve švábském klášteře Ellwangen.
Konstantinovi a Metodějovi se ještě předtím podařilo vymoci na novém, tolerantnějším papežovi, Hadriánovi II., povolení užívat slovanský jazyk jako liturgický - bylo však již skoro pozdě. Konstantin v Římě onemocněl a roku 869 zemřel (předtím vstoupil do jednoho z řeckých klášterů v Římě), a Metoděj byl z vězení propuštěn až po více než třech letech na nátlak dalšího papeže.
Důvodem cesty Konstantina a Metoděje do Říma údajně bylo dočasné odříznutí od Byzantské říše v důsledku momentálního bulharského koketování s východofranckou říší a Římem. (Toto bulharské zahrávání si s Římem v letech 866-870 mělo ten smutný výsledek, že roku 868 papež Bulharům rozkázal, aby spálili veškeré starobulharské předkřesťanské písemnosti, veškerou svou literaturu, což také učinili. Není proto až takovým divem, že mnoho Konstantinových a Metodějových učedníků pak po svém „vyhnání“ odešlo právě do Bulharska, aby tam vytvářeli literaturu novou.)
Ve skutečnosti se tehdy do Byzance jezdilo z Benátek lodí (touto cestou také „přišli“ Konstantin a Metoděj na Moravu). Právě při čekání na loď, když roku 867 doprovázeli své žáky do Byzance k vysvěcení, je však zastihla zpráva o převratu, ke kterému v Byzanci zrovna došlo. V nastalé nejistotě tedy Konstantin a Metoděj využili pozvání nového papeže, podnikli za ním cestu do Říma a podařilo se jim vymoci na Římu rozsáhlou náboženskou autonomii, jejíž uplatnění v praxi však již nebylo ve větší míře možné.
V roce 873 dal kníže Svatopluk Metodějovi, po jeho návratu z vězení, do správy všechny moravské kostely.

Situace Konstantina a Metoděje byla značně obtížná. Přicházeli z prostředí značně kulturně vyspělejšího, než byla francká říše. - V době jejich příchodu byla v Byzanci otevřena první evropská universita, na které Konstantin působil jako profesor filosofie. Proto byli v neustálém konfliktu s kněžími primitivního římského kultu (kteří se pak do Velkomoravské říše i po svém vyhnání roku 871 zase rychle natáhli). Na těch je zarážela mimo jiné i jejich podpora kriminality. - Jako trest za vraždu prý němečtí kněží ukládali pít tři měsíce z hrnku místo ze sklenice. Případně můžeme mluvit o konfliktu mezi tolerantnějším ortodoxním křesťanstvím a totalitárním římským kultem, o konfliktu mezi vzdělaností a arogancí.
Konstantin a Metoděj také přišli v době, kdy právě vrcholila „první protireformace“ - snaha potlačit zbytky karolínské renesance. Papež Mikuláš I. se tehdy již cítil díky předchozí podpoře francké říše natolik silný, že se jako první papež prohlašoval za nejvyššího církevního i světského vládce, a začal se domáhat moci i nad východní církví. Uvádí se také, že Mikuláš I. jako první papež oficiálně popíral existenci individuálního ducha - lidské individuality. Myslím však, že neoficiálně Řím popíral jakoukoliv individualitu nebo duchovnost odjakživa.
K tomu přistoupily intriky zločinného Wichinga (dosazeného roku 880 jako nitranského biskupa), nad kterým držel Svatopluk ochrannou ruku, a tak mohl Metoděj Wichinga a jeho poskoky jen proklít. Metoděj tehdy ani neměl dost času se intrikám bránit. Roku 880 se ještě před Wichingovými falešnými obviněními u papeže bravurně obhájil. V letech 881-882 pak ale podnikl cestu do Byzance a téměř celý rok 883 trávil překladem téměř celého Starého zákona.
Ke konci života se proto Metoděj dostal se Svatoplukem, který se stal ještě „papežštějším než papež“, do sporu, a po Metodějově smrti v roce 885 byli Metodějovi a Konstantinovi žáci pochytáni, zavřeni a nelidsky mučeni. Z těch co přežili, pak byli starší učitelé po dlouhém věznění snad „jenom“ vyhnáni (roku 887), kdežto mladší žáci (uvádí se „na dvě stě“) za třeskuté zimy „vyvedeni v poutech ze země“ do Benátek, kde byli prodáni do otroctví. Ti však byli zachráněni - byli vykoupeni vyslancem byzantského císaře Basileia. (Za svého nástupce Metoděj ustanovil kněze moravského původu Gorazda, který byl téměř s jistotou zavražděn.) 
Metodějovi učedníci se pak rozešli do všech slovanských zemí: do Čech, na Slovensko, do Malopolska, na Rus, ale také do Chorvatska, Srbska a Makedonie. Značná část se jich v roce 886 usadila v Bulharsku, kde jim kníže Boris poskytl podporu v literární činnosti. Slovanská vzdělanost pak v Bulharsku kvetla zejména na dvoře jeho syna, vzdělaného cara Simeona (893-927), v Preslavi.

Nešlo však o pouhé osobní neshody se Svatoplukem. Škola, kterou na Velké Moravě Konstantin a Metoděj založili, představovala svým rozsahem a úrovní takové centrum vzdělanosti, že se s ním nemohlo nic, co bylo na západě, srovnávat. Proto se na západě rozhodli, kromě toho zničit u nás pravoslaví, zničit jako první tuto školu.
Působení Konstantina a Metoděje proto musíme spatřovat spíš v tom, že ohromili svou „východní vzdělaností“ - v kontrastu se západní pseudovzdělaností, než v nějakém masívním pokřesťanšťování Moravy. Na to totiž ani nebyl čas.
Podíváme-li se totiž na věc blíže, vidíme, že jejich činnost (kromě překladatelské práce) spočívala hlavně ve výchově budoucího církevního „personálu“. Vychovávali učitele, kteří učili další žáky. I na konci Metodějova života zde byli stále ještě hlavně studenti a učitelé (původně Konstantinovi a Metodějovi žáci), kteří tyto studenty učili. Jejich počet se sice již rozrostl natolik, že by mohli v nejbližší době začít působit na široké vrstvy, ale k tomu již nedošlo.
Přes vžité představy o křesťanské Moravě se i v Metodějově době křesťanství týkalo jenom úzké vrstvy moravské společnosti. Proto pak také k likvidaci křesťanství na Moravě stačilo pozatýkání a „vyhnání“ inteligence.
(Je zajímavé pozorovat, jak se slovo vyhnání v tomto případě vytrvale používá ke zlehčení skutečnosti - na rozdíl od odsunu sudetských Němců, kde se používá naopak ke zveličení. - Navíc často můžeme dokonce slyšet o „vyhnání Metoděje a jeho žáků“, přestože byl Metoděj v té době mrtev.)

K zániku Velkomoravské říše pak přispěla především Svatoplukova nepředvídavá politika. Nejprve se postavil proti Rastislavovi, na stranu východofrancké říše, pak naopak proti ní - na stranu papeže. Snad snil o tom, že jej papež korunuje jako císaře. Jinými slovy, šel z extrému do extrému. Tím, že se postavil na stranu papeže, ovšem i do budoucna vyloučil možnost spojenectví Moravy s východofranckou říší proti Maďarům. Papežové naopak vpády nájezdníků od východu podporovali, protože tyto vpády oslabovaly císaře a jiné evropské panovníky, a tím rostla moc Říma. Za situace, kdy Svatopluk a později jeho nástupce Mojmír II. kolaborovali s papežem, se pak spojoval kdekdo s Maďary proti komukoli, jenom ne nikdo s Moravany proti Maďarům. Hlavně Frankové proti Moravanům. A bavorští biskupové tehdy dokonce Maďarům za nájezdy na Moravu platili. Svatopluk se tehdy zmohl jen na to, že naléhal na krále Arnulfa, aby šel k papeži na kobereček. Po roce 906 zprávy o Velkomoravské říši umlkají.
...A tak Morava, i se svou, římskými přisluhovači Svatoplukem a Mojmírem II. zavedenou latinskou liturgií, na víc než sto let mizí z historie.
(Například v Pohansku u Břeclavi byla ve 2. polovině 10. století postavena na místě předsíně dřívějšího kostela opět pohanská svatyně.)

V Čechách pochází z konce velkomoravského období kostel sv. Klimenta na Levém Hradci (u Roztok) a kostel Ženy Marie na Pražském hradě, které také nesou známky velkomoravského stavitelství. (Údajné ostatky sv. Klimenta, čtvrtého v posloupnosti papežů, našli právě Konstantin a Metoděj roku 861 při své předchozí misii na Krymu. Tyto ostatky jim pak do značné míry otevřely i dveře v Římě.)
Roku 845 sice údajně došlo v marné snaze o odvrácení franckých útoků ke křtu čtrnácti českých knížat i s družinami v Řezně (Regensburgu) v Bavorsku. Jak víme, není to vůbec jisté, nemuselo vůbec jít o knížata z Čech. A i pokud tomu tak bylo, toto politické gesto nebylo moc platné, k odvrácení hrozby nedošlo, a namísto toho probíhala v následujících dvanácti letech (846-857) téměř nepřetržitá válka Franků jak proti Čechám, tak proti Velké Moravě. Jak píše Dušan Třeštík: tento experiment českých knížat s „křesťanstvím“ skončil po necelých šestnácti měsících.
Roku 847 Frankové vpadli do Čech a Češi byli donuceni vydat rukojmí a dovolit činnost německých misionářů. Tito misionáři pak byli po zdrcující porážce Franků v roce 849 v severozápadních Čechách vyhnáni (za ty nanejvýš dva roky asi moc škody napáchat nestačili).
Bořivoj (872?-889), který je v některých pramenech označován jako moravský kníže, pravděpodobně byl v Čechách Moravany dosazen jako místodržící. Mohl být příbuzným, možná i synem Rastislava. Expertíza Bořivojových pravděpodobných kosterních pozůstatků se zdá jeho moravský původ potvrzovat. Někdy v 70.-80. letech (data se různí, obvykle jsou v rozmezí 878-884) byl Bořivoj se svou ženou Ludmilou na Moravě od Metoděje pokřtěn. Na svém tehdejším sídle Levém Hradci (u Roztok) pak Bořivoj nechal postavit zmíněný kostel sv. Klimenta.
(Za prvního známého křesťana v Čechách je ovšem považován poustevník svatý Ivan, který žil, prý ještě od dob knížete Neklana, v jeskyni na přítoku Berounky, Loděnici. Zemřel asi roku 883. Místo se dnes nazývá Svatý Jan pod Skalou. Dříve se nazývalo Svatý Ivan pod Skalou, ještě na přelomu 19. a 20. století se užívaly názvy oba. ...Pro zakrytí jeho pravoslavnosti byl Ivan přejmenován na Jana. Přístup k jeskyni je dnes pouze přes římský kostel, který je zamčený.)
Ačkoliv byli Slované jako pohané velmi tolerantní i vůči křesťanství, zavádění křesťanských novot ze strany cizí moci se pravděpodobně českým knížatům nelíbilo, proti Bořivojovi se vzbouřili a Bořivoj musel uprchnout ke Svatoplukovi, se kterým ho pravděpodobně spojovalo ještě další příbuzenství - Svatopluk měl jako jednu z žen Bořivojovu dceru nebo sestru Ludemíru. Po svém opětném dosazení nechal postavit kostel Ženy Marie na ostrohu nad Vltavou, kam pak své sídlo z Levého Hradce přenesl. Tak měl být založen Pražský hrad.
Název „kostel Panny Marie“ je, vzhledem k tomu, že se Marie „stala pannou“, respektive byla za ni prohlášena až roku 1854, samozřejmě pozdější.
(Marie byla za pannu prohlášena nejprve v koránu, a tak můžeme pozdější jezuitský mariánský kult považovat i za jakési „ideologické“ sblížení s islámem. V koránu je však Marie označována také za sestru Mojžíše a Áróna, kteří měli podle bible žít v úplně jiné době, zhruba o 1500 let dřív. ...Možná nám to naznačuje, jaké by mohlo být jedno z příštích vyhlášených dogmat.)
Podle starších verzí, které nepočítají s jeho moravským původem, byl Bořivoj pokřtěn na svém útěku před povstáním. A podle verzí římského kultu toto pravoslavné pokřtění neplatí a prvním českým křesťanským knížetem byl až Spytihněv (895?-915?), který byl podle nich pokřtěn „latinsky“. (Nevím, kde berou jistotu, že byl Spytihněv, syn údajně tak zbožné Ludmily pokřtěn až jako český panovník při návštěvě Řezna, i když i to je samozřejmě možné.)
Po Bořivojově smrti roku 889 se Svatopluk ujal přímé vlády nad Čechami. Zkušenosti s velkomoravskou nadvládou byly natolik špatné, že hned po Svatoplukově smrti se česká knížata, vedená Bořivojovým synem a nástupcem Spytihněvem, raději roku 895 podřídila franckému králi Arnulfovi a Čechy se od Velkomoravské říše odtrhly.
Rozhodně se to však nedá vysvětlovat jako příklon k „latinskému“ západu. Byla to právě Velkomoravská říše, která v té době byla již latinizována, a slovanská liturgie tak paradoxně přežívala, byť později jen v omezené míře, naopak v Čechách.
Pozdější - daleko pozdější - skatolizaci Moravy tak položil základ právě Svatopluk „vyhnáním“ Metodějových žáků.

Po smrti Spythněvova bratra Vratislava (915?-921) se ujala vlády jeho žena Drahomíra (921-925?). Drahomíra také nechala vyhnat bavorské kněze, a vzhledem k tomu, že byla pravděpodobně pohanka (jak tehdy bylo obvyklé), tak možná nejen bavorské. ...Ještě na začátku 10. století totiž byli v Čechách křesťany jen Přemyslovci, a i to jen někteří. Mezi prostými lidmi pak v Čechách přežívalo pohanství až do novověku.
Ani Václavova (925?-935) proněmecká orientace není vůbec jistá, dokonce ani pravděpodobná. Jeho babička Ludmila v Čechách podporovala slovanské duchovenstvo, a navzdory pronikajícímu německému kléru se postarala o to, aby se Václavovi dostalo slovanského vzdělání. - Podle tradice už od doby knížete Bořivoje existovala slovanská teologická škola na Vyšehradě. Ve škole v Budči, pokud vůbec kdy nějaká byla, se tedy Václav možná jenom doučoval latinu. Kdyby byli Václav a Ludmila proněmečtí, těžko by byli hned krátce po své smrti uctíváni jako svatí v Rusku pravoslavnou církví.
(Život Ludmily byl poprvé vylíčen ve staroslověnsky sepsaném životopise, který se zachoval na Rusi, kde je stále uctívána. Václavovy postřižiny (což byl v té době zvyk ruských knížecích rodin, takže tuto jedinou zmínku o postřižinách v naší historii můžeme považovat mimo jiné za důkaz i politických styků s Ruskem v oné době) provedl v jeho sedmi letech pravoslavný biskup Inotarij. Také Václav začal být velmi brzy uctíván v ruském prostředí, kde se o něm zachovala i první staroslověnská legenda a jiné literární památky, které se v Čechách nedochovaly, protože byly později zničeny.)
...Roku 929 se Václav sice podřídil východofrancké říši - králi Jindřichovi I. Ptáčníkovi, dostal od něj ruku sv. Víta, a na Pražském hradě založil svatovítský kostel. Svatý Vít je však ve skutečnosti jen maskovaný pohanský Svantovít, což je vidět na symbolice ještě i na barokních sochách - je zpodobňován s kohoutem, symbolem mužské potence, ačkoli sv. Vít měl být panic.

Také Boleslav I. (935-972?) podporoval slovanskou liturgii a usiloval o založení pražského biskupství a samostatné a liturgicky slovanské církve, podobné původní cyrilometodějské církvi moravské. Založení pražského biskupství je proto třeba přičítat úsilí Boleslava „Ukrutného“, třebaže se toho nedožil, a tak biskupství formálně založil Boleslav „Pobožný“.
Založit biskupství se tedy podařilo až za Boleslava II. (972?-999), roku 973, a to pod podmínkou, která v té době byla v podstatě jen formalitou, že biskupem musí být kněz latinského obřadu, a ne kněz pravoslavný. Roku 972 totiž oženil císař Ota I. svého syna, pozdějšího císaře Otu II., s byzantskou princeznou Theofanou, a tím začíná otonská renesance.
Prvním biskupem se stal (roku 976) saský mnich Dětmar (Thietmar) - zřejmě také z toho důvodu, že v té době byli všichni čeští kněží pravoslavní a nesplňovali tedy daný požadavek. Dětmar žil již delší dobu v Praze, dokonale ovládal slovanský jazyk, a hlavně nevyvolával konflikty. Na nižší stupně církevní hierarchie se tehdy ještě povinnost latinského obřadu nevztahovala.
Pražské biskupství bylo podřízeno mohučskému (Mainz) arcibiskupství (náhradou za to, že magdeburské biskupství bylo krátce předtím od Mohuče odtrženo a povýšeno na arcibiskupství).
Kolem roku 970 byl také založen při kostele sv. Jiří na Pražském hradě první klášter v Čechách - ženský benediktinský. Abatyší se stala Mlada, dcera Boleslava I. a sestra Boleslava II., „Pobožného“.
(První mužský klášter, také benediktinský, byl založen roku 993 v Břevnově. Jako třetí pak byl založen roku 999 klášter Ostrov na ostrově na soutoku Sázavy s Vltavou.)
Druhým biskupem byl od roku 982 Vojtěch (Adalbert). Choval se tak nevybíravě, že musel z Čech dvakrát (roku 988 a definitivně roku 994) uprchnout. Když jej chtěl arcibiskup poslat roku 996 opět do Čech, byl v Čechách prohlášen za nežádoucího.
Když se Boleslav II. (Pobožný) dostal s Vojtěchem, synem Slavníka, již podruhé do sporu o moc (poprvé v roce 988), nechal roku 995 jeho příbuzenstvo na jejich hradě Libici nad Cidlinou, snad za pomoci Vršovců, vyvraždit. Libici získali Vršovci.
Vojtěch byl o dva roky později (roku 997) zabit na misijní cestě ve východním Prusku baltskoslovanskými Prusy, a později také prohlášen za svatého. Jelikož je známo, jak moc toužil po tom, stát se mučedníkem, mohlo se jednat o sebevražedně vyprovokovaný útok. Mnichům, kteří jej doprovázeli, a kteří se zřejmě chovali slušně, se totiž nic nestalo. Jeho smrt, daleko spíše než mučednická, byla potupná. Podle jedné z dochovaných verzí dostal mocnou ránu veslem zezadu „doprostřed obou boků“.

Název Slavníkovci vznikl až v polovině 19. století. Snahou bylo vytvořit představu, že proti světskému rodu Přemyslovců stál „církevní“ rod Slavníkovců, vzbudit představu přinejmenším rovnoprávnosti těchto rodů. Žádný rod Slavníkovců však není historicky doložen. Pouze Vojtěchův otec Slavník a jeho synové. Navíc v případě Slavníka šlo ve skutečnosti jen o zkorumpovaného úředníka, který od Boleslava I. dostal pro své příbuzenství výnosné místo, a který pak dosáhl své značné moci tím, že v podstatě „zneužíval svého úředního postavení“.
(Také založení břevnovského kláštera, který byl nezávislý i na pražském biskupství - byl podřízen snad mohučskému arcibiskupovi nebo přímo papeži, pak bylo zosnováno k oslabení moci českého panovníka. Klášter byl založen po vzoru kláštera Cluny v Burgundsku - v duchu „reformy“, podle níž měla „církevní“ moc stát nad mocí světskou. Mnichy přivedl do břevnovského kláštera Vojtěch z Říma.)
Jelikož Slavníkovou ženou a Vojtěchovou matkou byla Střezislava, sestra Václava I. a Boleslava I., až do její smrti v roce 987 se mezi Prahou a Libicí neobjevovaly větší konflikty. Matka Vojtěchova otce Slavníka byla zase sestrou císaře Oty I. V říši však v té době již vládla (od smrti svého manžela Oty II. roku 983, za syna Otu III., kterému tehdy byly tři roky) krásná a vzdělaná byzantská princezna Theofano, ustavená jako regentka, takže bylo po protekci.
Theofano k německému dvoru přinesla jemnější byzantskou kulturu a také náklonnost k byzantské nádheře, což vedlo ke vzniku otonské renesance. Vládla velmi moudře a jistě neměla o podlézavého Vojtěcha zájem. Důvodem jejího příklonu na polskou stranu v česko-polském konfliktu roku 990 možná ani tak nebylo spojenectví českého krále s pohanskými Lutici, jako právě znechucení z „českého“ Vojtěcha. Ostatně zanedlouho se právě s pohanskými Lutici proti Polsku (které mezitím dostalo i arcibiskupství) spojoval císař Jindřich II. Kolaboraci mohl Vojtěch nabídnout až po její smrti (zemřela roku 991, ještě ani ne čtyřicetiletá), kdy se vlády přímo ujala skupina prelátů, která se soustředila kolem jedenáctiletého Oty III.
Ota III. roku 999 dosadil jako nového papeže svého zločinného rádce Gerberta (* 935, působil již za Oty I. jako učitel jeho syna Oty II.), který byl považován již ve své době za černého mága a později se prý stal předlohou Fausta. Ten Otu, kterého nazýval „novým Konstantinem“, zcela ovládal (Ota byl patrně jeho médiem). Sám se pak nazval Silvestrem II. Společně se prohlásili za pokračovatele císaře Konstantina a papeže Silvestra a společně vymýšleli (spíš Silvestr vymýšlel) šílené plány na založení světové říše. Ota a Silvestr krátce na to odešli ze světa, Silvestr patrně s dopomocí (roku 1003), Ota se utopil na útěku v bažině (roku 1002), když proti němu v Římě vypuklo povstání. Silvestr II. hned po svém nástupu prohlásil kolaboranta Vojtěcha za svatého.

Po smrti Boleslava II. se u moci vystřídali tři jeho synové a dvě polská knížata. Přemyslovci byli totiž s polským knížecím rodem spřízněni. Otec Boleslava Chrabrého, Měšek, měl za ženu Boleslavovu sestru Doubravu, která do Polska přinesla „křesťanství“.

Kolem roku 1032 byl založen pravoslavný Sázavský klášter, v čele s opatem Prokopem. Podle pověsti se kníže Oldřich setkal s Prokopem, když byl na lovu, vybral si jej za svého zpovědníka a dal mu prostředky k založení kláštera. Jeho syn Břetislav pak v podpoře Sázavského kláštera pokračoval.
Sázavský klášter udržoval živé styky s celým pravoslavným východem. Jeho prostřednictvím se například dostávala literární díla z Čech na Rus, odkud se k nám zase dostalo uctívání ruských světců, mučedníků Glěba a Borise.
Byl to jediný klášter v Čechách se slovanskou liturgií. I když se někdy nazývá arciklášterem, což by znamenalo, že byl mateřským klášterem, který měl ještě jiné kláštery pobočné. Po roce 1054, kdy došlo k odpadnutí římského patriarchátu od čtyř východních patriarchátů, byli mniši Spytihněvem II. vyhnáni, ale po šesti letech, jak prý i Prokop před svou smrtí roku 1053 sám předpověděl, je Vratislav II. opět pozval zpět.
Prokop pocházel ze šlechtické rodiny. Již podle řeckého jména Prokop, které mu rodiče dali, je zřejmé, že byli orientováni pravoslavně. (Tvrzení, že jeho předkové pocházeli z Moravy, odkud uprchli před maďarskými nájezdy, mohlo vzniknout až později, v domnění, že jen tak je možné vysvětlit jeho staroslověnskou vzdělanost.)
Prokop údajně studoval na Vyšehradě, kde tehdy vzkvétala slovanská teologická škola, která tam byla snad již od dob knížete Bořivoje. Vzhledem k tomu, že Vyšehrad byl jediným místem v Čechách, které nebylo za polské okupace dobyto (snad kromě hradu Dřevíče), nemusela být její činnost přerušena.
Dokonce můžeme bez nadsázky říci, že kolem roku 1000 byl právě Vyšehrad jakýmsi středem Evropy, kde se uchovala, přežila řádění Silvestra II. (na jehož stranu se tehdy přidaly i Polsko a Uhry), a odkud se pak opět šířila slovanská vzdělanost.
Na Vyšehradě se Prokop také stal kanovníkem, později byl vysvěcen na pravoslavného kněze, ještě později se stal poustevníkem a nakonec opatem.
(Pověst o tom, jak Prokop oral pomocí zapřažených čertů, může obrazně znamenat, že měl autoritu i u představitelů latinské liturgie. ...Trochu méně vážně: To, že čerti byli skatolíci, můžeme vyvodit i ze známého rčení „čerti se žení“. Proč by jinak dodržovali zvyk zavedený „církví“ v rámci protireformace? Navíc povídačky o čertech šířili jezuité v době, kdy byly sňatky neskatolíků i zakázány.
Prokop byl roku 1204 kupodivu také kanonizován, prohlášen za svatého. Bylo to však možné jenom díky tomu, že papež Inocenc III. si v té době chtěl naklonit Přemysla I.)

Břetislav I. (1034-1055) měl skutečně veliké aspirace. Měl v úmyslu založit velkou Západoslovanskou říši. Sázavský klášter se měl stát centrem, odkud by se po celé této říši šířila cyrilometodějská liturgie.
(Spíš konstantinometodějská, protože cyrilometodějská není zrovna nejvhodnější název, vzhledem k tomu, že Konstantin byl po celý život Konstantinem, a pod jménem Cyril byl, zhruba řečeno, pouze evidován v Římě v nemocnici, kde umíral.)
Po smrti císaře Konráda II., roku 1039, využil Břetislav situace (kterou však zřejmě dobře neodhadl, neboť otonská renesance již zřejmě dozněla), a provedl velkolepou maškarádu s přenesením Vojtěchových ostatků z Hnězdna (Gniezno) do Prahy. Pak požádal Řím, aby bylo pražské biskupství povýšeno na arcibiskupství, aby se Praha stala sídlem metropolity slovanských národů. Zároveň usiloval i o říšskou korunu. Samozřejmě narazil na odpor a nový německý král Jindřich III. proti němu vytáhl.
Roku 1040 Břetislav I. v bitvě u Brůdku na Šumavě Jindřichova vojska porazil, ale následujícího roku Němci česká vojska obešli a dostali se až k Praze. (Špeha Vintíře, správně Güntera, který tehdy převedl vojska přes hraniční prales Břetislavovi do zad, dosud uctívají v břevnovském klášteře. Tento zrádce a kolaborant je prohlašován za „blahoslaveného“.)
Dosud nevyjasněnou otázkou zůstává, nakolik mohl tento Břetislavův pokus o vytvoření pravoslavné slovanské říše přispět k urychlení „velkého schizmatu“. Nakolik přistoupil Řím roku 1054 ke „konečnému rozdělení církve“, kdy se odštěpil římský patriarchát, později známý jako římská církev (přesněji římská sekta, výraz církev užívám v případě Říma jen nerad, pro přehlednost - jedná se totiž o lživou terminologii protivníka), od církve všeobecné, také právě z důvodu, „aby se něco podobného nemohlo opakovat“.
Toto odštěpení umožnilo Římu prohlašovat východní křesťany ještě více za pohany a ještě méně je trpět na území říše.
(Ve skutečnosti ale roku 1054 ještě k žádnému oficiálnímu rozdělení církve nedošlo. Došlo pouze k tomu, že se papežští legáti pohádali s byzantským patriarchou. Vše bylo pouze na úrovni osobního konfliktu, římský patriarchát byl nadále, jako všechny ostatní patriarcháty, oficiálně součástí všeobecné církve a činy papežů - římských patriarchů tedy ve skutečnosti byly pouze svévolným jednáním v rámci církve. Toto rozdělení církve tedy zprvu nebylo až tak úplné, za jaké jej později římská sekta zpětně prohlašovala. Mýtus o schizmatu si v Římě vymysleli až dodatečně, po roce 1204, po dobytí Byzance křižáky, aby toto její dobytí ospravedlnili.
K oficiálnímu odtržení římské sekty od křesťanské církve došlo až roku 1215 na IV. lateránském koncilu, největším středověkém koncilu, na kterém také bylo u římské sekty zakázáno přijímání podobojí, které bylo do té doby všeobecné.
Původní přijímání podobojí symbolizovalo, že lidé mají, podobně jako Kristus, hmotné tělo, ale zároveň mají, stejně jako on, individuálního ducha, jsou individualitami. Spiritus i dosud, po staletích, stále znamená jak ducha, tak alkohol, který je ve víně, které ducha symbolizovalo, obsažený. Snahou římského kultu, stejně tak jako kultů, ze kterých vzešel, odjakživa bylo udělat z lidí bezduché ovce (omlouvám se ovcím). Navíc tím, že kněží upřeli lidem individualitu a vyhradili si víno - ducha jenom pro sebe, se rozhodně nestali duchovnějšími. Spíš se stali něčím na způsob „duchovních“ santusáků.
Římský kult se stal pokračovatelem starého Říma, který likvidoval ze všech náboženství, která znal, jen náboženství Židů, křesťanů a Dáků (Thráků) - tedy náboženství, která v lidech individualitu podporovala. Jelikož Dákové již v té době neexistovali, soustředil se na likvidaci Židů a původních křesťanů.
Na stejném koncilu bylo proto Židům nařízeno nosit odlišný oděv (toto nařízení bylo převzato od arabů), spolu s nařízením zřízení ghett. (Zřízení ghett však zůstalo jenom na papíře, protože Židé byli příliš potřební. Ghetta byla zřízena až v rámci protireformace v 16. století. Židovské čtvrti do té doby nebyly uzavřenými městskými celky, ani nevznikaly nařízením shora.)
Hlavním důvodem svolání tohoto koncilu ale asi bylo právě zmíněné obhájení dobytí Byzance. Po koncilu následovalo - podobně jako ve 4. století, kdy se v Římě prohlásil kult frýgické Kybélé za křesťany - vyvražďování skutečných křesťanů, hlavně albigenských. Na koncilu také vznikla inkvizice.
Roku 1215 byla také zavedena zpověď, což bylo ve skutečnosti také navázáním na babylonské kulty (u kterých nacházíme zpověď, a také celibát kněží poprvé), ze kterých římský kult pocházel. Respektive bylo nařízeno, aby každý věřící chodil ke zpovědi alespoň jednou do roka. ...Zpověď v trochu jiné podobě byla známa i v křesťanské církvi již předtím ... a různé psychoterapie na podobném principu existují i dnes.)

Spytihněv II. (1055-1061) se hned dal na stranu papeže a kromě toho, že vyhnal mnichy ze Sázavského kláštera, začal s přestavbou rotundy sv. Víta na baziliku. Za to, že vyhnal slovanské mnichy, mu papež dovolil nosit biskupskou mitru (i když i tak za to musel ještě platit ročně 100 hřiven stříbra). Sázavští mniši se uchýlili do Uher, kde tehdy byly pravoslavné monastýry v rozkvětu.

Když po jeho smrti (jejíž příčinu neznáme) nastoupil na český knížecí trůn jeho mladší bratr Vratislav II. (1061-1092) jehož žena vinou Spytihněvova věznění a mučení zemřela, ihned povolal sázavské mnichy zpět. Asi není náhodné, že Vratislav se svou matkou se po celou dobu Spytihněvovy vlády také skrývali v Uhrách.
Kníže Vratislav po celý život, až do své smrti v roce 1092, Sázavský klášter a slovanskou liturgii podporoval, dokonce se v roce 1079 pokoušel vymoci na papeži, aby byla v Čechách povolena slovanská liturgie všeobecně. Se svou žádostí ovšem rozhodně nemohl uspět, protože šlo o papeže Řehoře VII., který opět přišel s programem papežské nadvlády nad světem.
Těžko posoudit, nakolik tehdy bylo české obyvatelstvo „připravené“ na přijetí křesťanství, ale uvádí se, že toto odmítnutí povolit slovanskou liturgii mělo za následek, že křesťanství se v Čechách nikdy nestalo náboženstvím lidu a nadále zůstalo jen záležitostí „politicky činných osob“ a později německých kolonistů.
Roku 1063 se Vratislav II. rozhodl, aby oslabil moc pražského biskupa, pro založení Olomouckého biskupství.
Pro vládu Vratislava II. je pak nejpříznačnější konflikt s jeho bratrem, pražským biskupem Jaromírem, za který si ovšem mohl do značné míry Vratislav sám, protože nechal Jaromíra vysvětit na kněze násilím („aby to zůstalo v rodině“). Z důvodu tohoto konfliktu Vratislav po roce 1070 založil vyšehradskou kapitulu, která byla z pravomoci pražského biskupa - jeho bratra Jaromíra vyňata, a učinil Vyšehrad (hrad byl na Vyšehradě postaven asi v 1. polovině 10. století - původně se jmenoval Chrasten) svým knížecím sídlem. (Vyšehrad pak zůstal panovnickým sídlem až do roku 1140.)
Roku 1085 dostal Vratislav II. od císaře Jindřicha IV. za pomoc v boji proti programu papežské nadvlády nad světem papeže Řehoře VII. královský titul - pro svoji osobu. Samozřejmě, že tento konflikt s papežem se neobešel bez tvrdých bojů. A v těch se tehdy, v Římě v letech 1081 a 1083, vyznamenávaly zejména oddíly českých bojovníků. 
(Řehoř VII. (1073-1085) předtím udělil roku 1076 za podporu svých světovládných plánů královský titul - také jen pro jeho osobu - polskému knížeti Boleslavovi II. Smělému. - Polsko a Uhry tehdy bojovaly na straně papeže.
Svůj program Řehoř VII. zformuloval v dokumentu Papežský diktát, Dictatus papae. Zdaleka nešlo jen o investituru, o právo jmenovat biskupy (o nějaký „boj o investituru“, jak se ve školách učí). Prohlásil se za zástupce Boha na Zemi, kterému je prý podřízena i veškerá světská moc. Mimo jiné vyhlásil, že papeže nesmí nikdo soudit.
Řehoř VII. se „proslavil“ i jako první papež, o kterém je známo, že navázal spolupráci s muslimy. Když byl totiž nakonec Jindřichem IV. oblehnut v Andělském hradě v Římě, pozval si na pomoc „saracény“ - araby. Podle římských kronik se tehdy v Petrově bazilice zpívaly verše z koránu. Arabové vyvraždili skoro celý Řím, zbylí obyvatelé papeže vyhnali - a ten byl později prohlášen za svatého.)
K příležitosti Vratislavovy korunovace byl vytvořen rukopis Kodex vyšehradský (v zahraničí na objednávku).

Břetislav II. (1092-1100) se naopak vyznačoval naprostým fanatismem a nenávistí vůči všemu „pohanskému“, „slovanskému“, židovskému a „neřímskému“ vůbec.
Roku 1096 prošla Prahou první křižácká výprava. (Skutečným cílem křižáckých výprav bylo vyvrácení Byzantské říše po „konečném odštěpení“ římské sekty v roce 1054, šlo tedy o úmysl papežů likvidovat křesťanství.) Za přítomnosti křižáckých vojsk v Praze došlo mimo jiné k pogromu na židovské osady. Uvádí se, že kníže Břetislav II. a biskup Kosmas (není totožný se známým kronikářem) pouze využili příležitosti a vyhnali mnichy slovanské liturgie ze Sázavského kláštera. Sázavský klášter pak byl okupován benediktinskými mnichy z břevnovského kláštera, a slovanské knihy, které v něm byly nalezeny, byly zničeny. Slovanskou liturgii by tedy u nás nezrušil papež, ale z přehnané horlivosti právě Břetislav II. a jeho biskup Kosmas. O tom, že by to byla opravdu čistě jejich soukromá akce, nejsem až tak přesvědčen. Břetislav však každopádně využil pogromu a zkonfiskoval, „arizoval“ židovský majetek, který ještě po pogromu zůstal. (Pogrom provedl kněz Volkmar, který táhl se svou bandou zločinců s křižáky.)

Třebaže Soběslav I. (1125-1140) opět přestavěl a opevnil Pražský hrad - nechal postavit první skutečně zděnou, maltou spojovanou hradbu, místy až 15 m vysokou, i on, podobně jako dříve Vratislav II., přebýval na Vyšehradě. Důvodem byl opět biskup, Menhart, který se jej snažil zavraždit - zorganizoval na Soběslava atentát.
Roku 1140 Vladislav II. (1140-1172), který již nebyl v konfliktu s „církví“, při svém nástupu přesunul sídlo panovníka zpět na Pražský hrad. Vladislav se značně opíral o pomoc olomouckého biskupa Jindřicha Zdíka (který byl možná synem kronikáře Kosmy). Z jeho podnětu horlivě zakládal řadu klášterů nových řádů - cisterciáků a premonstrátů (do té doby - do roku 1140 byl v Čechách usazen jen jediný řád, a to řád benediktinů). Založil například Strahovský klášter, kam se i po své abdikaci na čas uchýlil. Tímto svým jednáním ovšem značně posiloval moc „církve“.
Vladislav také jako první začal „církvi“ udělovat imunity - první samozřejmě olomouckému biskupovi Jindřichovi Zdíkovi pro všechny statky držené olomouckým biskupstvím. Důvodem jeho odstoupení pak byl konflikt s císařem, poté, co byl Vladislavův syn Vojtěch, jakožto papežův stoupenec, jmenován salzburským arcibiskupem.
Od poloviny 12. století dochází v Českých zemích ke zrychlenému tempu osídlování. A šlechta v této době pro sebe staví „vesnické“ kostely, aby dávala najevo svou příslušnost ke křesťanské elitě.

Nejstarší česky psaný zákoník, Statuta Konráda Oty (podle Konráda II. Oty, 1189-1191) rozhodně neumožnil šlechtě podnikat, jak se dnes tvrdí, a šlechta tehdy také nic takového nedělala. Jediný způsob podnikání šlechty, v té době běžný - šlechtic postavil vlastním nákladem kostel, najal si kněze, a pak vybíral od poddaných, kteří ani do kostela nechodili (možná často ani nevěděli, proč jim daně zvyšuje), desátky pro sebe - brzy přestal být možný pro odpor „církve“.
Nicméně, co nová formulace majetkového práva možná umožnila, bylo dávat majetek „církvi“. To bylo dřív, kdy byl majetek šlechty považován pouze za propůjčený od panovníka, nemyslitelné, neboť by se jednalo o zpronevěru. Situace byla samozřejmě složitější, změna se netýkala veškerého majetku - nadále existovala různá práva k různému majetku, některý majetek byl i nadále považovaný za pouze propůjčený, ale k jistému posunu zřejmě došlo. Zákoník tedy umožnil vstup cizího „kapitulátu“ - a tedy likvidaci českého majetku, první „tunelování“.
První, kdo této „mezery v zákoně“ zřejmě využil, byl šlechtic Hroznata, který založil kláštery v Teplé a v Chotěšově. Je dokonce možné, že „okusil“ obou konců tohoto zákoníku. Brzy se totiž dostal do sporu o „majetky kláštera“ se sousedními šlechtici. Můžeme uvažovat o tom, že klášteru možná dával majetky, které ani tak nebyly jeho, jako právě jeho sousedů. Ti jej chytili, uvěznili, a věznění nepřežil. Patrně za to, že se dopustil tohoto nebezpečného precedentu, byl „církví“ prohlášen za blahoslaveného.
Hroznatova příkladu brzy následovali další. Ne proto, že by byli tak zbožní. Spíš proto, že byli tak tržní. Majetek dávali „církvi“ těžko proto, že by chtěli „vykoupat své hříchy“ nebo „sprasit“ svou duši. Obvykle se tvrdí, že „církev“ tehdy byla v politice na vrcholu moci, a tak tedy šlo hlavně o úplatky mocným.
(I když podle jiných názorů (dokonce podle názoru některých „církevních“ představitelů) je „církev“ na vrcholu moci právě dnes. Třebaže to tak mnohým nepřipadá (protože moc „církve“ je dnes daleko zastřenější), a panuje názor, že doba moci „církve“ je již za námi.)
Do konce 13. století pak byla třetina majetku v rukou této první „nadnárodní společnosti“ s daňovými prázdninami, takže do ekonomiky z něj příliš neplynulo. A podobně jako v případě zaměstnanců dnešních „nadnárodních společností“, kteří mají bezkonkurenčně nejhorší pracovní podmínky, také poddaní na „církví“ držených majetcích na tom bývali bezkonkurenčně nejhůř („tradičně“ na tom bývali nejhůř poddaní na územích držených olomouckým biskupstvím). ...Zdá se, že dnešní „nadnárodní společnosti“ podle všeho tuto „vrcholně středověkou“ „církevní“ politiku až detailně kopírují.

V románské době bylo sice jenom v Praze postaveno několik desítek kostelů, ale toto množství kostelů nebylo samozřejmě postaveno pro nějaký velký počet věřících. Musíme je chápat jako soukromé kostely šlechticů, sídlících v té době hlavně v Praze (teprve v průběhu 12. století se šlechta stěhuje na venkov, za svými majetky, a staví kostely i tam), kteří jejich stavbou dávali najevo svou „politickou příslušnost“ (kromě toho, že šlo, jak již bylo řečeno, o druh podnikání). ...Podobně jako nemůžeme velkolepé románské domy považovat za obydlí prostých obyvatel, ale právě za obydlí šlechty a bohatých kupců.
Do roku 1100 bylo v Českých zemích založeno 7 klášterů, do roku 1205 dalších 27. K jiřskému a břevnovskému klášteru přibyly kláštery premonstrátů - Strahovský klášter, johanitů - Ženy Marie pod řetězem u Juditina mostu, a další.

Přemysl Otakar I. (1197-1230) se na český trůn dostal již roku 1192, ale jeho bratranec, biskup Jindřich Břetislav, hned roku 1193 zaútočil na Pražský hrad, a po několika měsících jej dobyl. Biskup (od 1180) Jindřich Břetislav získal podporu císaře pomlouváním a slíbením úplatku 6000 hřiven. Po jeho smrti Přemysl hned také pro jistotu přestěhoval biskupství z Pražského hradu na Malou Stranu, k Juditinu mostu, kde biskupové a později arcibiskupové sídlili až do husitských dob, kdy biskupský (arcibiskupský) dvůr zanikl. I přesto pak byla Přemyslova vláda silně poznamenána zuřivým bojem pražského biskupa Ondřeje o moc (biskup opět bojoval hlavně pomluvami). Nakonec byl Přemysl roku 1222 donucen dát „církvi“ rozsáhlou imunitu.
...Pro ilustraci zločinnosti a fanatismu Říma té doby si můžeme připomenout dobytí a vyvraždění Byzance roku 1204, vraždu Filipa Švábského roku 1208 (a pozdější vyvraždění zbývajících Štaufů), vyvražďovací křižácké války proti albigenským v letech 1209-1229, nebo dětskou křižáckou výpravu roku 1212, jejímž výsledkem bylo, že většina z asi 50 tisíc dětí byla prodána do otroctví pedofilům, a zbytek pomřel cestou. Byly mezi nimi i děti z Čech.
Roku 1212 vydal sicilský král Fridrich II. známou a tolik opěvovanou zlatou bulu sicilskou o poměru českého krále a Českých zemí vůči říši. Mnoho se mluví o tom, jaký význam měla pro samostatnost českého státu, což neměla, méně již o tom, že je v ní výslovně uznáno právo českých králů dosazovat biskupy. I když ani to nebylo nic nového.
Přemysl vymohl i prohlášení Prokopa, byzantinského opata Sázavského kláštera, za svatého (roku 1204).  I když to bylo možné jenom díky tomu, že Přemysl neustále přecházel z jedné strany na druhou, když střídavě podporoval říšského krále a protikrále v době, kdy jej chtěl papež Inocenc III. získat na svou stranu. Prokop je pravděpodobně z „našich“ svatých jedinou kladnou postavou.
Přemysl tenkrát chtěl na papeži Inocencovi vymoci i povýšení pražského biskupství na arcibiskupství. V tom však neuspěl. Možná také proto, že chtěl hned několik věcí najednou - chtěl po papeži mimo jiné, aby uznal jeho rozvod s Adlétou Míšeňskou a nový sňatek s uherskou (pravoslavnou) princeznou Konstancií.

V letech 1233-1234 sestra Václava I. (1230-1253) Anežka založila v Praze ženský klášter klarisek (a mužský minoritů) a stala se jeho abatyší. Kromě toho ještě sama založila řád křižovníků s červenou hvězdou (byl to jediný řád založený ženou a jediný řád založený u nás). Anežka však kromě toho přetáhla Václava na stranu papežské kurie, proti císaři. Motivem byla s největší pravděpodobností čirá pomsta. - Měla si totiž brát syna císaře Fridricha II. a tehdy jeho následníka Jindřicha, a ze sňatku sešlo. (Asi proto byla roku 1874 - „prvním neomylným papežem“ prohlášena za blahoslavenou a roku 1989 papežem zakazujícím používání svědomí za svatou.) V podobném propapežském směru působila na Václava i jeho druhá sestra Judita.
Václavova spolupráce s papeži nevyznívá příliš pozitivně. Byli to totiž papež Řehoř IX. (1227-1241), který roku 1231 zreorganizoval činnost inkvizice a podřídil ji přímo papeži, a papež Inocenc IV. (1243-1254), který dal inkvizici povolení užívat mučení k vynucení přiznání a nařídil dětem udávat rodiče. Navíc byla tato spolupráce i překvapivá, vzhledem k tomu, že Václav byl synem uherské princezny a za ženu měl dceru Filipa Švábského - vnučku byzantského císaře. Václav I. byl proto také značně neoblíbený, a koncem 40. let se šlechta neúspěšně pokusila o převrat - o dosazení jeho syna Přemysla Otakara II.
Jinak je zajímavé, že i na dvoře takového papežence, jako byl Václav I., působili v rámci dobové módy minnesängři. „Minnesängrismus“ totiž vznikl, jako opěvování volné lásky, v jižní Francii, na území albigenských, kteří ji pěstovali. Po jejich vyvraždění pak minnesängrismus přežívá na různých panovnických a šlechtických dvorech.

Přemysl Otakar II. (1253-1278), který vládl také v Rakousku, kde byl velmi oblíben, se opět snažil vymoci na papeži založení arcibiskupství v Olomouci - aby pak zřejmě mohl opět pokračovat v cyrilometodějské tradici. Vedl i proto v duchu Břetislavovy výpravy do Hnězdna dvě křižácké výpravy do Pruska a Pomořanska. Takovéto snahy o založení pravoslavné slovanské říše však byly v té době již předem odsouzeny k nezdaru.  Přemysl byl nepřijatelný - a i proto musel být odstraněn - ještě z dalšího důvodu. Byl považován za příliš silného a nebezpečného dokonce i pro Turky - tajné spojence Říma. Za účelem jeho odstranění si Řím „vymyslel“ do té doby v podstatě neexistující Habsburky.

Jeho syn, Václav II. (1278-1305) byl po jeho smrti oženěn s dcerou Rudolfa Habsburského Gutou (Jitkou, * 1271, + 1297) a podroben tak vlivu „církve“ a říšského krále.
Václav uvažoval roku 1294 o založení university. Šlechta však z obav, že by to vedlo k dalšímu zvýšení moci „církve“, o kterou se Václav II. už tak dost opíral - základem university měla být svatovítská katedrální škola - jeho plán nepodpořila. A zahrávat si s podporou „církve“ samozřejmě nebylo ani tehdy příliš radno. Připomeňme si, že v roce 1302 se papež Bonifác VIII. opět domáhal světovlády.
Jelikož byl Václav ze strany své matky pravnukem pravoslavného světce, knížete Michala, bylo jeho vystřízlivění a odklon od Říma zřejmě jen otázkou času. Ze Zbraslavské kroniky víme, že dokonce došlo k jakémusi neoficiálnímu obnovení slovanské bohoslužby v Praze. Václav II. si v letech 1296-1297 opět zval pravoslavné kněze z Ruska, Pruska, Uher, Řecka a Srbska, kteří v jeho přítomnosti sloužili bohoslužby řeckým a slovanským jazykem.
Následoval habsburský útok na České země, který byl pojat jako křižácké tažení (podobně jako i předtím útok proti Přemyslu Otakaru II.). Šlo o typickou křižáckou válku spojenou s masívním vyvražďováním civilního obyvatelstva. Plošné vyvražďování probíhalo zejména na Moravě. Upálení velkého množství lidí v kostele v Ivančicích, které v té době spadaly pod pražskou diecézi, připomíná navíc, víc než cokoliv jiného, rituální upalování lidí jiné víry.

...I když bylo toto období, tedy zhruba 13. století, dobou silného vlivu Říma, nebyl to jediný vliv, třebaže obvyklá líčení oné doby v tom smyslu vyznívají.
Nesmíme zapomínat, že s pravoslavným a pohanským východem tehdy existovaly velmi silné kontakty, a to jak obchodní, politické, tak i jiné - například mnoho lidí se do těchto zemí dostalo při Přemyslových křižáckých taženích.
A také nesmíme zapomínat na tři královny:
uherskou Konstancii, ženu Přemysla Otakara I.,
byzantskou Kunhutu (vnučku byzantského císaře), ženu Václava I., a
uherskou Kunhutu, druhou ženu Přemysla Otakara II., matku Václava II., vnučku pravoslavného světce - svatého Michala, kyjevského knížete.
Ty všechny měly na tyto panovníky jednak osobní vliv, a pak musíme počítat také s vlivem jejich dvorů - kde bylo jistě mnoho osob, které přišly z jejich původního prostředí.
V současné době nám však bývá vysvětlována dokonce i skutečnost, že si Václav II. zval pravoslavné kněze, jako jeho pouhá zvědavost.

Do 13. století bylo náboženství záležitostí pouze politicky činných osob. Ve 13. století proniká s německým obyvatelstvem i do nově zakládaných měst. A jelikož všechna města v té době byla malá, můžeme „křesťanství“ rovnou nazvat maloměšťáctvím.
Teprve ve 13. století jsou poprvé zakládány fary římské „církve“ - pro tyto nově přišlé německé kolonisty, tedy ve větší míře od poloviny 13. století. (Výjimkou jsou starší německé osady, jako například Na poříčí, kde byl kostel sv. Petra postaven jako farní kostel již někdy kolem roku 1150.) „Církevní“ dohled nad obyvatelstvem sem tedy proniká s německými kolonisty, a původně se také týká jenom jich samotných. A teprve s touto „latinizací“, spojenou s německou kolonizací, začíná být v Českých zemích zaváděn také celibát.
Zakládání far postupně přerostlo v masové a do konce 13. století byla vybudována rozsáhlá síť far - vznikla tak rozvětvená „církevní“ organizace, která by mohla teoreticky působit i na české obyvatelstvo. Jen v pražské diecézi vzrostl počet far asi na dva tisíce.
Již ke konci 13. století měla „církev“ v držení zhruba jednu třetinu všech statků. „Církev“ se proto již nesnažila v takové míře získávat další půdu. Půda je jednak moc na očích, a pak tu mohly být obavy, že kdyby šlechta přišla o většinu majetku, mohly by být na „církev“ přeneseny i povinnosti šlechty. A tak vznikají „církevní“ poklady - „církev“ hromadí značná množství drahého kovu. Paradoxně však „církev“, z obav, aby o „svůj“ majetek nepřišla, v této době přestává bojovat o moc s panovníkem, a také se nesnaží dostat se do konfliktu - a možná ani do kontaktu - s českým obyvatelstvem.
Ze 13. století, z doby nebezpečí mongolských nájezdů, také pochází název kostel. Původně se asi užíval slovanský název cerekev. Tehdy dochází k opevňování kostelů, a ze slova kastel, znamenajícího původně opevněný objekt, vzniká název kostel.

Za Jana Lucemburského (1310-1346), se České země staly, pro toleranci, která zde panovala, útočištěm „kacířů“ z ostatních zemí Evropy.
Po roce 1311, kdy byli na koncilu ve francouzském Vienne zakázáni begardi, přišlo jich do Čech větší množství z Rakouska. Jenom v pražské diecézi bylo organizované tovaryšstvo begardů s arcibiskupem a sedmi biskupy, z nichž každý spravoval tři sta bratří a sester. Roku 1315 byli proto v Praze jmenováni inkvizitoři, kteří roku 1318 čtrnáct begardů upálili (také v Praze). Pražský biskup Jan IV. z Dražic (1301-1343), známý svou učeností, „prokacířskostí“ a proslovanskostí, však tehdy inkvizitory sesadil z úřadu za to, že jednali proti jeho vůli (což bylo zcela v jeho kompetenci, neboť tyto inkvizitory předtím biskup sám jmenoval), a další uvězněné begardy propustil. Za to tehdy musel jít na jedenáct let „na kobereček“ do Avignonu, a inkvizitoři od té doby byli jmenováni přímo papežem. Begardi se na to v Čechách ještě víc rozšířili. Své noční sexuální obřady prováděli v jeskyních a podzemních chodbách, proto se jim říkalo jamníci. (Možná právě z té doby pocházejí známé podzemní chodby vytesané v pískovci v Praze pod Prosekem, jejichž původ a smysl je velkou záhadou.)
Dále víme, že za Jana Lucemburského posílali valdenští z Čech peněžité sbírky svým souvěrcům do Lombardie a sami tam chodili za vzděláním.
V letech 1338-1340 se u nás mluví o valdenských v souvislosti s nepokoji mezi německými sedláky na Jindřichohradecku. Boj proti nim - hovoří se opět o křižáckém tažení - byl řízen papežskou kurií. Přesněji posledním papežským inkvizitorem u nás (tedy inkvizitorem dosazeným přímo papežem), Havlem z (Jindřichova) Hradce, činným v letech 1335-1348. V tažení mu pomáhal Oldřich z Hradce. Valdenští však v Čechách existovali až do husitských dob.
Na Moravě se od čtyřicátých let 14. století vyskytovali begardi, kteří tam odešli z Čech z obav před tímto novým inkvizitorem, Havlem z Hradce.
Kataři - tedy albigenští se v Čechách objevili, podle inkvizičních akt, v osmdesátých letech 14. století.

Kdy se dostala tato náboženská hnutí do Čech, není známo. V Českých zemích byla sice zavedena inkvizice roku 1257, ale není jisté, jestli kvůli podobným hnutím nebo kvůli přežívajícímu pravoslaví. Z nejstarší doby nemáme ani zprávy o její činnosti.
Spolu s německými kolonisty totiž do Českých zemí ve druhé polovině 13. století nemusela přijít jenom římská „církev“, ale i tato náboženská hnutí. Teoreticky sice mohlo docházet také právě ke střetávání římské „církve“ s přežívajícím cyrilometodějským pravoslavím, ke komu se však vztahují zmínky o „kacířích“ v českých dokumentech z druhé poloviny 13. století, není vůbec jasné. (První zmínka o „kacířích“ u nás je z roku 1244.)
Z pozdějších zpráv však spíš vyplývá, že podobně jako se římská „církev“ ve druhé polovině 13. a po většinu 14. století věnovala výlučně německým přistěhovalcům a nechtěla se dostat do konfliktu s českým obyvatelstvem, tak se také i inkvizice „starala“ výlučně o německé obyvatelstvo, a ani ve snu by ji nenapadlo, že by měla mít pravomoc i nad obyvatelstvem českým. A pokud máme o těchto náboženských hnutích u nás zprávy, zpravidla se také jedná o přistěhovalce.
Ostatně ani u Němců v té době nebylo „křesťanství“ zdaleka samozřejmostí a zřejmě se týkalo jen městského obyvatelstva. Víme to z privilegia Fridricha II., uděleného Židům roku 1236, podle kterého patří pohanští poddaní k jejich majetku i poté, co by se nechali pokřtít. ...Podobně pak byly i v Čechách právě mezi německým vesnickým obyvatelstvem velmi rozšířeny „heretické“ náboženské směry.

Již roku 1344 dojednal markrabí Karel (pozdější Karel IV. 1346-1378) v Avignonu s papežem Klementem VI. povýšení pražského biskupství na arcibiskupství. „Již“ v tom smyslu, že v té době ještě nebyl králem. Jinak, jelikož byly Čechy považovány za „nespolehlivou“ zemi, dostaly arcibiskupství až jako poslední království na kontinentě. (Pražské biskupství předtím podléhalo mohučskému (Mainz) arcibiskupovi, před založením pražského biskupství podléhaly Čechy (dost teoreticky) řezenskému (Regensburg) biskupovi.)
Prvním arcibiskupem se stal Karlův přítel a rádce Arnošt z Pardubic. V listopadu téhož roku byla zahájena také stavba katedrály sv. Víta. Základní kámen položil Jan Lucemburský, doprovázený svými syny Karlem a Janem Jindřichem, a novým arcibiskupem.
Na obhajobu Karlovy spolupráce s „církví“ je nutno říci, že Klement VI. se od jiných papežů poněkud lišil. Klement VI. byl v podstatě plně renesančním mužem, který vydatně podporoval umění a snažil se přeměnit Avignon ve středisko kultury, umění a vědy. Klement VI. také podpořil volbu Karla říšským králem a později i založení slovanského kláštera a pražské university.
Karel IV. vydatně rozvíjel svatováclavský kult. Důvod byl, podobně jako předtím u Přemyslovců, ne náboženský, ale politický - je dobré být potomkem světce. Ke své korunovaci na českého krále roku 1347 dal podle vzoru přemyslovské koruny zhotovit novou korunu, které se od té doby říká svatováclavská. (Jeho pokus o přejmenování Pražského hradu na Svatováclavský se však neujal.)
Karel však oživil i cyrilometodějskou tradici. Ještě roku 1346 požádal papeže Klementa VI. (1342-1352, Klement byl předtím na královském dvoře v Paříži jeho rádcem a učitelem, vlastním jménem se jmenoval Pierre Roger de Rosières), aby v Čechách povolil slovanskou liturgii a založení několika slovanských klášterů, které by byly určeny i k šíření křesťanství do okolních slovanských zemí. Jako důvod pro povolení staroslověnské liturgie se tehdy v papežově bule uvádí, že v Čechách a v sousedících zemích je mnoho pravoslavných obyvatel, kteří latinskou liturgii odmítají. Papež povolil klášter jeden.
Roku 1347 tedy Karel založil jako centrum slovanské liturgie a slovanského písemnictví klášter Na Slovanech (v Emauzích - podle toho, že kostel byl vysvěcen na velikonoční pondělí, kdy se čte evangelium o Kristových učednících jdoucích do Emauz). Když měl být klášter jenom jeden, pojal jej Karel velkoryse, a klášter tak patřil k největším v tehdejší Evropě. Byl proto dokončen až roku 1372, kdy do něj přišli slovanští mniši, snad benediktini východního obřadu, patrně vyhnaní právě tehdy z Dalmácie, Chorvatska a Bosny, z území, která byla v té době okupována uherskými prořímskými Anjouovci. (I v samotných Uhrách však bylo ještě ve 14. století víc pravoslavných klášterů než latinských.)
Roku 1349 zavedl první pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic v Českých zemích svátek Cyrila a Metoděje.
Karel klášteru také daroval jedinou údajnou dochovanou památku na pravoslavný Sázavský klášter, knihu evangelií, kterou psal prý sám opat kláštera, svatý Prokop. Kniha se pak později dostala přes Byzanc do Francie, kde byla považována za tak posvátnou, že na ni francouzští králové, aniž by věděli, o jakou knihu se jedná a jakým jazykem je napsána, skládali korunovační přísahu. Jde o známý Remešský evangeliář.
Emauzský klášter byl později ctěn i husity a za husitských válek proto ušetřen.
Klášter se měl stát i misijním střediskem pro okolní Slovany. Tato skutečnost byla ještě ve dvacátém století některým „kruhům“ takovým trnem v oku, že jej roku 1945 USA vybombardovaly.

Karel IV. byl také velkým obdivovatelem Karla Velikého, hlavně však karolínské renesance. Některé stavby Karla IV. proto nesou byzantské rysy. Jako například kostel Karlov na Novém Městě, nebo nádherná mozaika nad jižním vchodem do chrámu sv. Víta na Pražském hradě.
A je dochován i Karlův list carovi Srbů a Řeků Štěpánu Dušanovi, ve kterém Karel podporuje Štěpánovy snahy o společný postup západu a východu proti osmanským Turkům. Karel si však zřejmě pro takovou spolupráci nejprve potřeboval upevnit svoji pozici, a tak dopis posílá až ze své císařské korunovační jízdy roku 1355. Ve svém dopise chválí snahy svého „nejdražšího a milovaného bratra“ a poukazuje na společný slovanský jazyk a bratrské svazky. Naneštěstí Štěpán Dušan téhož roku umírá. Jeho syn a nástupce Štěpán Uroš je popisován jako „mladík neschopný a nesamostatný“. Následoval úpadek Srbska, který skončil roku 1389 porážkou Srbů na Kosově poli.

Proti šlechtě, která získala za věčné nepřítomnosti Jana Lucemburského značnou moc, ale hledal Karel z nutnosti oporu u „církve“. Zakládal proto spousty kostelů, klášterů (za jeho vlády vzniklo v Českých zemích 35 nových klášterů), a dosazoval „církevní“ hodnostáře na klíčová místa. Tím ovšem zase příliš rostla moc „církve“.
Roku 1363 proto Karel sám povolal rakouského kazatele Konráda Waldhausera, aby kritizoval „církevní“ nepravosti. Waldhauser kázal v kostelech sv. Havla a Ženy Marie před Týnem. Na jeho kritiku „církevních“ zlořádů pak navázali čeští kazatelé.
Třebaže se Karel ve své vnitřní politice opíral o „církev“, nemínil se podřídit papežské kurii. I papež Klement VI. (1342-1352) a jeho nástupce Inocenc VI. (1352-1362) jej proto odmítali korunovat císařem. Roku 1355 si proto Karel korunovaci vynutil vojensky.

Otevřený vnitropolitický boj „církve“ o moc propukl až za Karlova syna Václava IV. (1378-1419). „Církev“ využila situace a jeho slabosti a snažila se uchvátit moc. Zejména mladý pražský arcibiskup Jan z Jenštejna (kterého Václav neprozřetelně jmenoval i svým kancléřem - kancléřem římské říše).
Mocenský spor vyvrcholil v roce 1393. Napřed dal arcibiskup do klatby královské úředníky, kteří odsoudili k smrti jakéhosi studenta Dětřicha, mimo jiné za kostelní krádež. To byl pro něj asi nebezpečný precedens - šest let předtím byl totiž on sám dán papežem do klatby za zpronevěru „církevních“ peněz. Když pak arcibiskup proti králově vůli dosadil kladrubského opata, nechal král zatknout arcibiskupovy úředníky. Dal je mučit, dokonce se i sám na mučení podílel. Generální vikář (náměstek) Jan z Pomuku mučení podlehl a byl hozen v pytli do Vltavy. V roce 1395 pak král Jenštejnovi zkonfiskoval statky a v roce 1396 ho donutil vzdát se arcibiskupské hodnosti. Novým arcibiskupem se stal Jenštejnův synovec Olbram ze Škvorce, který byl velmi liknavý ve vyplácení Jenštejnovi stanovené renty, a tak Jenštejn skončil život roku 1400, zapomenut, v Římě.
Václav IV. však měl nevyřízené účty i přímo s Jenštejnovým generálním vikářem. Jan z Pomuku totiž roku 1389 na popud Jana z Jenštejna osobně zorganizoval pogrom, při kterém bylo v Praze, podle svědectví kronik, za jediný den vyvražděno na 3000 Židů a zničeno skoro celé pražské Židovské Město. Využil tehdy nepřítomnosti krále, který byl zrovna v Chebu. Účelem bylo oslabit moc krále - připravit jej o finanční pomoc Židů, se kterou počítal.
Takže, podle všeho, Václav IV., který podle Palackého „všeobecně pokládán byl za největšího přítele a ochránce Židův, ačkoli, pokud nám vědomo, nic mimořádného neučinil ku prospěchu jejich“, Jana z Pomuku osobně umučil právě za tento pogrom. (Po pražském pogromu ovšem „církev“ vůbec zintenzívnila boj o moc. Například Matěj z Janova byl tehdy donucen potupně odvolat, a hned na to v Čechách následovalo také vyvražďování a vyhánění begardů.) 
Z této události později vznikla pověst o tom, jak byl Jan Nepomucký umučen, protože jako zpovědník královny nechtěl vyzradit zpovědní tajemství. Václavova první žena Johana, které se mělo zpovědní tajemství týkat, v té době byla již dávno mrtvá, a jeho druhá žena Žofie, se kterou se Václav oženil roku 1389, byla naopak příznivkyní Jana Husa. Navštěvovala jeho kázání v Betlémské kapli a dokonce si vybrala právě Jana Husa jako zpovědníka. (I když pro objektivnost je třeba dodat, že to bylo až později. Roku 1393 byl Hus, jak sám píše, ještě nezralým studentem, který se nechal tak zmanipulovat, že nacpal poslední čtyři groše dealerům odpustků, a pak se musel spokojit se suchým chlebem. ...A Žofie se po smrti Václava IV. zase dala na stranu vraha Zikmunda.) Na základě této pověsti pak později jezuité prosadili prohlášení Jana Nepomuckého za svatého a vytvořili jeho kult, kterým ohlupovali český národ, a který dokonce rozšířili do jiných zemí - například do Maďarska, Rakouska a Bavorska, ale i do zámoří. Je i dost pravděpodobné, že v případě tradovaného chybného data úmrtí - uváděného dokonce při prohlášení Nepomuckého za svatého - nešlo o omyl, možná šlo o záměrnou dezinformaci, aby nebylo možné jeho osobu spojovat se zmíněným pogromem.
...Ve stylu rádia Jerevan můžeme říci, že podobně jako na všech pověstech, je i na pověsti o umučeném zpovědníkovi Janovi něco pravdy. Jen se vloudilo několik nepřesností:
Královnin zpovědník se sice jmenoval Jan, ale ne Nepomucký. Byl to Jan Hus. Po smrti nebyl hozen do Vltavy, ale jeho popel byl vhozen do Rýna. A konečně, nebyl zabit za to, že by mlčel, ale naopak za to, že mluvil.

Jelikož byl Václav IV. v konfliktu s „církví“, zpočátku „mírně v mezích zákona“ podporoval reformní hnutí. „Církev“ tehdy hlásala - podobně jako dnes - svou nadřazenost nad světskou mocí, reformátoři naopak podřízenost „církve“ světské moci, zbavení „církve“ moci a sekularizaci „církví“ přivlastněného majetku.

Za jeden zdroj českého reformního hnutí se považují různá, v té době u nás existující náboženská hnutí, či „lidová kacířství“, jak jsou nazývána. Byli to valdenští, begardi, kataři - což byl jen jeden z názvů pro albigenské, a další. Tyto směry vesměs navazují na podobná učení, vyskytující se v Byzantské říši. (České slovo „kacíř“ pochází právě od katarů - ze slova kathar, v řečtině čistý, přes německé Ketzer.) Další skupiny k nám právě tehdy, pro větší toleranci, která u nás panovala, přicházely.
Za druhý zdroj se považuje „učené kacířství“, které bylo v pozdější fázi inspirováno zejména spisy anglického kazatele, oxfordského profesora Johna Wycliffa (* asi 1320 ve Wycliffu, + 1384). Z reformátorů si jmenujme již zmíněného Konráda Waldhausera, radikálnějšího Jana Milíče z Kroměříže, považovaného za otce české reformace, Matěje z Janova, Tomáše ze Štítného, který už česky nejen kázal, ale i psal, a konečně Jana Husa a Jeronýma Pražského. Další inspirací bylo samozřejmě pravoslaví.
Toto obvyklé rozdělení je do značné míry umělé, neboť vůdci „lidových“ náboženských hnutí také nebývali zcela nevzdělaní. A nositelé přežívajícího pravoslaví už vůbec ne. A právě intenzívní styky s pravoslavím - a také se židovstvím - jsou tím, co se nejvíc opomíjí.
...Husitství tedy tím, jak přejímalo pozitivní rysy od pravoslaví a patrně i od Židů, poněkud připomíná pozdější nacistický výraz „židobolševismus“, a asi právě proto dnešní pravici tak vadí.

Úloha Židů v husitském hnutí není dosud řádně zpracována a zhodnocena. Skutečnost, že římská „církev“ obvinila Židy ze vzniku jak hnutí albigenských (katarů), tak ze vzniku husitského hnutí, ještě není žádným důkazem. Jisté je, že Židé husitskou revoluci podporovali, a že jedna z hlavních výhod husitských vojsk - silné dělostřelectvo, které měla díky podpoře měst, mohla být po odchodu Němců z měst těžko výsledkem něčeho jiného, než podpory Židů. A je zajímavé, že právě Praha, kde byli Židé roku 1389 vyvražděni, byla v podpoře husitského hnutí nejvlažnější.
I Žižkovo jméno je někdy vysvětlováno jako přezdívka odvozená od jeho, byť poněkud spekulativního židovského původu. I pokud však pomineme rekonstrukci Žižkovy podoby podle lebky - s výrazným zahnutým „orlím“ nosem, je zajímavé, jak se Žižkovy zásady nápadně podobaly zásadám pozdějšího Mosadu: všechno pokud možno „ukecat“, a sílu použít jen v případě, kdy není možné protivníka ani na čas zpacifikovat slovy. V takovém případě pak provést důkladně promyšlenou likvidační akci, při které se však velmi přísně dbá, aby bylo ohrožení vlastních lidí co nejmenší. Nikdy v historii nebyla vojenská síla používána tak úsporně. ...Zvítězit s pokud možno nejmenšími ztrátami na lidech a s nejmenšími výdaji - a pokud možná úplně bez boje, byla však i byzantská zásada. 
(Můj dědeček kdysi vypracoval rodokmen, který sahal až do rodiny Jeronýma Pražského. Na základě čeho? Křesťanské matriky se začaly psát až o dvě stě let později. Nebylo to po některé ze židovských linií, které v naší rodině existují? ...Rodokmen se později ztratil. Zůstal jen „oficiální“, pro potřebu dokázat za nacistické okupace árijský původ, kde byli Katzovi přepsáni na Kácovi, a samozřejmě také uvedena jiná víra.)

Každopádně byly v Čechách předpoklady pro uchycení „učeného kacířství“ lepší než kdekoliv jinde. V Čechách totiž ve 14. století došlo, kromě založení university, ke všeobecnému rozmachu vzdělanosti vůbec. Starší farní školy navíc po celé 14. století přecházejí z „církevní“ správy pod správu městské rady - vznikají „městské školy“. V pražských městech bylo ve druhé polovině 14. století 25 škol, zatímco Vídeň a Norimberk měly ještě na počátku 15. století po čtyřech školách a Krakov měl pět škol.
Dále si připomeňme, že jedním z hlavních požadavků reformátorů byly bohoslužby v národním jazyce. Hlavní problém v této době byl asi ten, že staroslověnština, která byla v době svého zavedení všeobecně srozumitelná pro všechny Slovany, která byla jakousi „latinou“ východu, ovšem latinou, kterou se nikdo nemusel učit, která byla pro každého v podstatě pouze spisovnou formou jeho rodného jazyka, již tuto funkci neplnila. Od doby Konstantina a Metoděje tehdy již uběhla zhruba stejná doba jako od husitských dob ke dnešku. Za tu dobu proběhl také podobně velký jazykový vývoj, a staroslověnština tedy již nebyla jazykem srozumitelným pro široké vrstvy, ale pouze jazykem vzdělanců. To, k čemu v této době v Čechách došlo, tedy nebylo ani tak vznikem nového učení. Spíš šlo o přeložení pravoslavných nauk ze staroslověnštiny do češtiny. ...Podobně, jako v případě Wycliffa šlo o „přeložení pravoslaví do angličtiny“.
V šedesátých letech 14. století vznikl nejstarší český překlad celé bible. - Podobně jako v Anglii vznikl v době Wycliffově první anglický překlad bible.

Roku 1391 byla založena Betlémská kaple, největší kazatelský sál Evropy, která byla určena ke kázání v českém jazyce, a ve které později, v letech 1402-1412, nepřetržitě kázal mistr Jan Hus (* asi 1372 v Husinci u Prachatic v jižních Čechách, Hus byla jeho studentská přezdívka). Vliv Betlémské kaple si dnes lze těžko vůbec představit. Vešly se do ní až tři tisíce lidí a Jan Hus někdy kázal až sedmkrát denně. Jelikož Praha tehdy měla asi 40 000 obyvatel, mohl tak v jediném dni promluvit v podstatě ke všemu pražskému dospělému obyvatelstvu. - Proti tomu blednou i dnešní nafouknuté údaje o sledovanosti pořadů nejoblíbenějších televizních stanic.
Hus však rozhodě nebyl nějakým vesnickým kazatelem, za jakého bývá někdy vydáván. Jan Hus totiž v době arcibiskupování negramotného Zbyňka Zajíce z Házmburka (od jeho nástupu do funkce v roce 1403 až do roku 1408, kdy se dostali do konfliktu) Zbyňkovi vydatně pomáhal, dá se říci, že v podstatě arcibiskupoval za něj. Zbyněk Zajíc z Házmburka byl totiž sice dobrým válečníkem - arcibiskupem se zřejmě stal odměnou za své vojenské služby králi, ale pro arcibiskupování neměl opravdu ani ty nejmenší předpoklady. Jan Hus tedy byl těžkou „šedou eminencí“, a jako zpovědník královny, ženy slabého Václava, měl vliv nejen v „církvi“, ale i na královském dvoře. Právě Hus tehdy svým vlivem na arcibiskupa zabránil tomu, aby byla v Českých zemích zakládána „zázračná“ poutní místa.
Od roku 1408 ale již arcibiskup Zbyněk Zajíc z Házmburka a římská kurie řádili, nutili všechny všechno odvolávat, Husa proklínali, a pálili všechny knihy, které se jim dostaly do ruky. Roku 1409 na koncilu v Pise, v naději na změnu v „církvi“ k lepšímu, proto Václav podpořil dalšího papeže, Alexandra V. Ten se však hned obrátil proti němu. Hned roku 1409 vydal papež Alexandr, na žádost pražského arcibiskupa, zákaz kázání v Betlémské kapli. Hus jej ignoroval. (Možná právě ze skutečnosti, že Alexandr byl původem z Kréty, pochází v češtině slovo kretén.) Přidal se i papež Jan XXIII., který Husa také proklel a předvolal k „soudu“ do Bologně. Hus jej opět ignoroval. Tehdy se ještě proti arcibiskupovi Václav IV. postavil.

Spory krále s „církví“ se projevily i konfliktem s Němci, kteří byli převážně zmanipulováni „církví“ - a tedy na straně papeže. To vedlo ke králově větší podpoře českého živlu a roku 1409 k vydání známého kutnohorského dekretu, kterým byly na pražské universitě zaváděny poměry běžné na jiných evropských universitách. Rektorem university byl na to zvolen Jan Hus. Nešlo o žádné „diskriminační protiněmecké opatření“ a dekret se netýkal žádného „vyhánění“ německých studentů a profesorů. Ti odcházeli hlavně proto, že papež jim studium a působení na „kacířské“ universitě zakázal. Také úpadek university nebyl způsoben jejich odchodem, ale dobou křižáckých válek. Navzdory pokračujícím válkám pak universita v roce 1429 dokonce svou činnost obnovila.
Problém s Němci však přetrvával. Byli to převážně skatolíci v neskatolické zemi, byli tedy jakousi „pátou kolonou“ Říma.
Poté, co roku 1412 Jan Hus vystoupil proti odpustkové deprivantizační metodě, Němci začali páchat teroristické útoky. Mimo jiné neúspěšně zaútočili na Betlémskou kapli - papež ji totiž také rozkázal zbořit. Husovo vystoupení však vyvolalo nelibost i vypitého Václava, který měl z prodeje odpustků provizi. Hus raději koncem roku odešel do jižních Čech, na Kozí Hrádek, známé „hnízdo“ valdenských, později, po krátkém pobytu v Sezimově Ústí, nakonec na hrad Krakovec.

V roce 1414 se Jan Hus odebral na „církevní“ koncil do Kostnice 1414-1418. Jeho představy, že se bude moci hájit, se ukázaly jako naivní - nebyl vůbec puštěn ke slovu. V roce 1415 pak byl za to, že kritizoval odpustkovou deprivantizační metodu, v Kostnici zavražděn upálením. V roce 1416 pak v Kostnici zavraždili upálením ještě Jeronýma Pražského (* asi 1365), který tam jel v marném pokusu Husa zachránit, a začali mluvit o nutnosti protičeské křižácké války.
V reakci na Husovo zavraždění husitská šlechta vytvořila obranný svaz. Do Kostnice byl poslán písemný protest, který podepsalo 452 šlechticů. Nezahálela však ani kolaborantská prořímská šlechta a založila teroristickou organizaci. Husitství se rychle stalo mezi českým obyvatelstvem všeobecným, jeho stoupenci však byli i chudší Němci. Kostnický koncil prohlásil všechny, kdo podepsali protest proti Husovu zavraždění, za válečné zločince. (Samozřejmě v obrazném slova smyslu. Ve smyslu, v jakém je používán dnes, použil tohoto výrazu poprvé Hitler o Rudolfovi Steinerovi, zakladateli antroposofie.)
Již za Husovy nepřítomnosti, ale s jeho písemným svolením, obnovili asi na konci října roku 1414 mistr Jakoubek ze Stříbra (+ 1429) spolu s Mikulášem z Drážďan v kostele sv. Martina ve zdi podle starokřesťanského a pravoslavného obyčeje přijímání podobojí způsobou. Jakoubek dokázal, že přijímání z kalicha bylo v dřívějších dobách obecné. (K oficiálnímu obnovení přijímání podobojí tedy došlo po necelých dvou stech letech - zakázáno bylo v roce 1215, na IV. lateránském koncilu.) Roku 1417 se vyslovila pro přijímání podobojí oficiálně pražská universita. Kostnický koncil hned nařídil zrušení university. Ta jej však ignorovala.

Čechy byly v této době asi jediným místem v Evropě (západní a střední), kde nebyla pronásledována náboženská hnutí, a tak do Prahy v roce 1418 přicházely skupiny „pikartů“ z Pikardie a dolního Porýní. V některých pramenech se o nich mluví jako o valdenských. (U výrazu pikarti obvykle bývá třeba opatrnosti, protože se často jedná o zkomoleninu begardů.)

V roce 1419 začal Václav IV., pod hrozbou Zikmundova útoku, otevřeně vystupovat proti husitskému hnutí. Na Nové Město pražské dosadil jako konšely fanatické nepřátele husitů. Ti ovšem skončili neslavně slavnou první pražskou defenestrací, kterou husitství přešlo do své ozbrojené fáze.

Husité jsou považováni za předvoj pozdější evropské reformace. Paradoxně se však zdá, že na rozdíl od reformace husité ještě považovali „církev“ za reformovatelnou. Husité se do jisté míry stále ještě považovali za součást „církve“, o které si mysleli, že jen zbloudila, a že je možná její náprava. Zejména to platí o Husovi - dalo by se říci, že mu šlo o něco jako „katolictví s lidskou tváří“. Husité si zpočátku stále ještě mysleli, že „princip je dobrý, jen lidé špatní“. K takovému pohledu patrně přispělo jisté zmírnění papežské zvůle v dobách avignonského papežství a zmatky za pozdějšího vícepapežství. Neslučitelnost římského kultu s křesťanstvím byla v té době zřejmě poněkud zamlžena. Husité se cítili být křesťany a ještě se domnívali, že římská „církev“ je svým původem křesťanská, a že je tedy možné dovést ji zpět ke křesťanství, čímž v podstatě mysleli návrat k pravoslaví.
Nezapomínejme, že kontakt husitství s pravoslavím byl nepochybně hlubší, než se dnes obecně připouští. Například jednou z husitských novot bylo i zavedení vousatých kněží - zcela v duchu pravoslaví, kde jsou vousy podmínkou vysvěcení na kněze. Prokop Holý se jmenoval „Holý“ proto, že jako jeden z mála si vousy narůst nenechal. Husité mimo jiné posílali své kněží ke svěcení k pravoslavnému biskupovi do Moldávie.
Husité udržovali s pravoslavnými oblastmi živé styky a dokonce v Byzanci několikrát jednali - naposledy v letech 1451-1453 - o sjednocení husitské církve s pravoslavnou církví. Jednalo se tam mimo jiné o vysvěcení Jana Rokycany na arcibiskupa byzantským patriarchou. (Rokycana byl arcibiskupem zvolen, ale oficiální svěcení neměl.) Husitské vyznání bylo v Byzanci uznáno za pravoslavné - s určitými specifiky. Hlavním asi bylo, že husité rozhodně nebudou uznávat instituci manželství. Konečnému sjednocení s pravoslavnou církví zabránilo jenom dobytí Byzance Turky v roce 1453.
Zřejmě teprve později, po pádu Byzance, za papeže Pije II. a jeho následovníků, kdy „církev“ plně odhalila svou tvář, vyšlo jasně najevo, že změny v římské „církvi“ jsou nevratné, že římská „církev“ sama o sobě je nereformovatelná.
Luterská a kalvínská reformace (které již tak nespočívaly ve snaze reformovat římskou „církev“ jako v založení církví nových) pak sice navázaly na husity, ale chyběl jim bližší kontakt s pravoslavím. Proto, i když tyto „reformované“ církve nespadaly pod Řím, ve svém předhánění se s římským kultem, kdo z nich je zbožnější, pak často přebíraly právě římské novoty - dokonce s Římem závodily, kdo je mravnější = asexuálnější, nebo dokonce, kdo upálí víc žen - čarodějnic. (...Až nakonec skončily závoděním, kdo vyvraždí víc pravoslavných.)

Připomeňme si, že „církev“ měla na počátku 15. století v Čechách v držení víc než třetinu veškeré půdy. (Podle některých odhadů okupovala již od poloviny 14. století dokonce polovinu.) Po celé 14. století „církev“ zvětšovala hlavně množství majetku přivlastněného ve městech, a zdokonalovala způsoby, jak vyždímat z poddaných co nejvíc peněz ve formě nejrůznějších poplatků. „Církev“ disponovala největším majetkem, a životní podmínky poddaných na „církví“ přivlastněných pozemcích byly přitom nejhorší.
Přesto se domnívám, že husitství byla revoluce pravoslavná, a ne revoluce v pozdějším slova smyslu. Husité netvořili nějakou jednotnou třídu. Naopak, konflikt jednotlivých složek husitského hnutí - lidových vrstev, měst a šlechty jim působil značné potíže. Na druhou stranu, jediné co je dokázalo pod tlakem vnějšího nebezpečí spojit, a to takovým způsobem, že za jistých okolností rozdíly mezi těmito „třídami“ mizely, byla společná pravoslavná víra. V husitech bych proto nespatřoval až tak revolucionáře, kteří používali náboženství jako zástěrku, ale spíš pravoslavné věřící, kteří náboženství vykládali revolučním způsobem. ...I když u nás jistě zdaleka ne všichni brali náboženství vážně.
Myslím, že v případě husitů je třeba mít na paměti právě tuto pravoslavnost. Některé úvahy o třídním boji husitů považuji za přehnané. Oba vžité pohledy, a to jak vidět v husitech nevzdělanou lůzu, tak uvědomělé revolucionáře, jsou zkreslující.

Je sice pravda, že v husitských dobách u nás nekvetly druhy umění související s kostelní výzdobou, přesto však byli husité podstatně vzdělanější a kulturnější než lidé v západní Evropě. Ani tak nejde o známý výrok zuřivého nepřítele husitů Aenease Piccolominiho, ve kterém připouští, že prostá husitská žena je daleko vzdělanější než italský biskup. To zase až tak moc velká poklona nebyla. Připomeňme si, že snahy Klementa VI. o založení papežské knihovny v Avignonu se zřejmě u jeho nástupců nesetkaly s pochopením, a tak byla vatikánská knihovna založena až za papeže Mikuláše V. (1447-1455), tedy až v době zničení Byzantské říše, kdy z jejích trosek proudily do Evropy knihy ve větší míře.
A nešlo jen o kulturu v užším slova smyslu. Například přímo v době protičeských křižáckých válek, roku 1430, byla v Praze vybudována staroměstská vodárna a položena vodovodní síť - dříve než ve velkých městech západní Evropy. (Jednodušší forma vodovodu však na Starém Městě v té době existovala již nejméně sto let.)
K nekritickému pohlížení na husity jako na revolucionáře, či téměř jako na dělnickou třídu, nepochybně přispělo pozdější zhlížení se v porevolučním Rusku, ovšem spojené s vysmíváním se předrevolučním, zaostalým, negramotným - a pravoslavným - mužikům.

Prohlašovat husitství za revoluční hnutí, v novodobém slova smyslu, mi trochu připomíná prohlašování Srbů za komunisty - jenom proto, že se dokázali pod vnějším tlakem spojit a bránit se agresi. - Připomeňme si, že Jugoslávie byla v té době tak „komunistický“ stát, že tam komunistická strana ani nebyla v parlamentě. (Ke zkompromitování komunistické strany došlo v Jugoslávii tím, že byla v původní „velké“ Jugoslávii zcela ovládána chorvatskými funkcionáři - šlo tedy víceméně o chorvatskou stranu.) Pokud zrovna nehrozil útok, byli husité stejně vnitřně nejednotní jako Srbové, kteří o sobě sami říkají, že když se sejdou dva Srbové, založí tři politické strany. ...Podobně přišli s ryze účelovým ztotožňováním husitů s komunisty v roce 1938 také nacisté.

Pokud chceme husitské hnutí k něčemu přirovnávat, nejbližší patrně bude protifašistický odboj. Nejsou ani tak důležité vnější podobnosti, skutečnost, že metody a ideologie útočící strany byly k nerozeznání podobné metodám a ideologii pozdějšího nacistického Německa. Stejná byla i celá podstata tohoto Drang nach Osten, a síly, které jej řídily. Útočící strana se držela později pro fašismus typické zásady (známé „nordické lsti“), že strana, která není v právu, nemusí dodržovat dohody a sliby vůči straně, která v právu je. Protičeské křižácké války byly vedeny - jako ostatně všechny křižácké války - čistě vyhlazovacím způsobem. Hlavní důraz byl kladen na vyvraždění co největší části civilního obyvatelstva. ...Není divu, že proto později nacisté husitské památníky vyhazovali do povětří.

Války byly vedeny nižší kulturou (třebaže prohlašující se za nadřazenou) proti kultuře vyšší. - Což je ovšem poněkud redundantní, protože „vést dobyvačnou válku“ a „mít nižší kulturu“ je v podstatě samo o sobě synonymem. Můžeme si připomenout i oblibu v hořících hranicích a krematoriích, oblibu v proklínání a vyvražďování „i s rodinou“, a tak dále.
Dokonce je tu shoda i v tom, že se k útočníkům přidali i propagandou zmanipulovaní Němci usídlení na českém území. Podstatný rozdíl však byl v tom, že jelikož se Češi, na rozdíl od pozdějšího Mnichova, hned nevzdali, odešli Němci, když byl útok neúspěšný, už na začátku protičeských křižáckých válek. Ani Zikmund si pak nedovolil požadovat jejich návrat nebo prosazovat nějaké jejich majetkové nároky. Naproti tomu někteří z bývalých sudetských Němců, kteří byli donuceni odejít až po válce, zvláště sudeťáčtí teroristé, se stále „cítí“ být poškozeni. Což může v některých případech, v trochu jiném slova smyslu, být i pravda...
V době protičeských křižáckých válek však odešli z Čech i mnozí němečtí husité. Šli šířit husitství - pravoslaví mezi své krajany, a byli vesměs povražděni. (O německých husitech víme, že udržovali styky s pravoslavným Řeckem.)
Odchodem Němců se České země staly opět ryze slovanským územím. Čeština byla úředním písemným jazykem, i jazykem liturgickým. A nejen v Čechách. Čeština se stala hlavním literárním jazykem i na Slovensku, dokonce se tam uchytila i jako spisovný jazyk. V následující době se čeština stala nejrozšířenějším písemným jazykem západních Slovanů a poněkud tak nahradila dřívější staroslověnštinu.

Husité sami sebe nazývali věrnými Čechy (být zároveň stoupencem římského kultu a Čech se tedy slučuje asi tak stejně, jako být vegetarián a jíst maso), bratry a sestrami nebo božími bojovníky. Husity byli nazýváni - tehdy to slovo mělo ještě hanlivý přídech - svými protivníky.

V červenci roku 1420 byl vyhlášen konkrétnější program husitů, známý jako čtyři pražské artikuly (které však nejsou příliš pražské, a byly možná sepsány již roku 1417):

1. svoboda slova
2. návrat k pravoslaví
    požadavek přijímání podobojí (utrakvismus)  -  který nacházíme i u Wycliffa, je míněn
    jako návrat k původnímu křesťanství  -  pravoslaví
3. osvobození státu od církve
   zbavení „církve“ světské moci (které také nacházíme u Wycliffa), je rovněž zavedením
   poměrů platných v pravoslaví. Pod tento bod spadá také restituce „církví“ přivlastněného
   majetku  -  opačným směrem, než jak si to „církev“ představuje dnes.
4. právní stát
   trestání všech zjevných těžkých (smrtelných) hříchů  -  tedy požadavek právního státu
   v takovém rozsahu, v jakém již nikdy později nebyl vznesen.

Husité neobvykle dobře chápali společenskou nebezpečnost zločinců. Jednali proto v duchu pravého humanismu. Nenajdeme u nich žádnou antropomorfizaci těžkých zločinců, kteří se jako lidé nechovají, a kteří tedy ani lidmi nejsou. (I když část textu písně Ktož jsú boží bojovníci: „bíte, zabíte, žádného neživte!“ je zřejmě až pozdější dodatek.) A s těmi, kteří si nechali druhou stranou podstrčit falešný humanismus - neodporování zlu, si husité dokázali také poradit.
Zdá se, že husité byli v Evropě posledními, kdo znali karmické zákony. Již Hus například říkal, že ten, kdo žije v rozporu s božím (= karmickým) zákonem, drží svůj úřad neoprávněně, a nikdo ho nemusí poslouchat. Později byla tato otázka předložena mistrům pražské university, a i ti rozhodli, že když se vrchnost protiví pravdě, zbavuje se tím svých práv.
Husité také na rozdíl od tehdejší římské propagandy hlásali rovnoprávnost ženy, za samozřejmost považovali právo na rozvod, či na odchod ženy od partnera, a na rozdíl od svatého Augustina byli proti prostituci. Podobně jako jim bylo proti mysli, aby si kněží nárokovali monopol na přijímání z kalicha (tedy na víno symbolizující ducha), bylo husitům proti mysli i to, aby si bohatí (což byli ovšem mimo jiné také kněží) nárokovali monopol na sex. Třebaže v tehdejší době značné sexuální volnosti to zase až takový monopol nebyl. Již od roku 1419 proto často útočili jak na skatolické kláštery a kostely, tak na nevěstince, jako na symboly monopolizace - asi podobným způsobem, jako dnes „radikální“ mládež útočí na McDonaldy, jakožto symboly globalizace.

V jedné věci tedy měli protivníci husitů pravdu, a to, když tvrdili, že vítězství husitů by vedlo k likvidaci instituce manželství. Jednak se v té době u nás u prostých lidí něco takového ještě nevžilo, a pak tu byly úzké kontakty a spolupráce husitů s katary (tedy albigenskými), kteří manželství také neuznávali.
(Pokud mluvíme o manželství v oné nebo jiné dřívější době, je třeba mít v patrnosti, že manželství, tak jak je známe dnes, bylo vymyšleno až v rámci protireformace na tridentském koncilu, ve druhé polovině roku 1563. Navíc potom samozřejmě ještě nějaký čas trvalo, než byla tato nová instituce uvedena do praxe, zejména v oblastech, které v té době Římu nepodléhaly, které bylo třeba nejprve dobýt, nebo zatáhnout do „závodů v mravopočestnosti“. Dnešní lidé mají sklon automaticky promítat nynější stav do doby, kdy byly svazky mezi muži a ženami ještě značně volné, což může být zavádějící a zkreslující.)
...A navzdory tomu, že ještě Jan Hus byl zpovědníkem královny Žofie, husité později neuznávali zpověď.

Roku 1421 přestoupil k podobojí a přijal čtyři artikuly i pražský arcibiskup Konrád z Vechty (arcibiskupem byl od roku 1413, + 1431). Tím u nás na 140 let v podstatě přestává existovat římská „církev“. Papež jej samozřejmě exkomunikoval. Zajímavé je, že Konrád z Vechty (podle vestfálského hrabství Vechta) se zabýval také alchymií.

Po Žižkově smrti byl zvolen jedním z vrchních táborských hejtmanů kněz Prokop Holý, zvaný také Veliký (Holy = svatý). Brzy se osvědčil i jako vojevůdce.
(Na den Žižkovy smrti - 11. října - měli Janové svátek. Po velké říjnové sametové revoluci bylo v rámci „budování kapitalismu“ Žižkovo jméno vyškrtnuto z kalendáře a nahrazeno ruským jménem Andrej.)

Hrubou chybou je, že se na husitství často hledají nepodstatné nedostatky, a přehlíží se skutečnost, že v tehdejší době jedinou další alternativou k zorganizování obrany proti vyvražďovacím křižáckým tažením bylo úplné vyvraždění českého národa, po vzoru dřívějšího vyvraždění albigenských. (O tom, že bylo v plánu úplné vyvraždění českého národa, tehdy nikdo nepochyboval.)

Všechny protičeské křižácké výpravy byly vedeny čistě vyvražďovacím způsobem - snahou vyvraždit co nejvíc českého obyvatelstva, bez ohledu na to, jestli jde o husity nebo skatolíky. Při poslední výpravě tak tedy křižáci paradoxně vyvražďovali převážně obyvatelstvo plzeňského skatolického landfrídu, který už byl léta v otevřeném boji proti husitům. (Připomíná to jednak křižácké války proti albigenským - ono známé prohlášení papežského legáta, ať povraždí všechny bez rozdílu - a rovněž podobné postupy a podobná prohlášení za současné třetí světové křižácké války, například v Jugoslávii.)
A samozřejmě, že po celou dobu probíhala naopak zuřivá protihusitská propaganda, sestávající z výmyslů o tom, jak husité pijí lidskou krev, „dělají masové hroby“, a tak dále. Rozdíl byl pouze ten, že jelikož tehdy ještě neexistovaly sdělovací prostředky, propaganda byla vedena z kazatelen kostelů skatolického kultu.
Propaganda byla zpočátku účinná, a římské „církvi“ se podařilo západoevropské obyvatelstvo úspěšně zmanipulovat. K účinnosti propagandy jistě přispěla i skutečnost, že západní Evropa neměla kontakty s pravoslavnými oblastmi. (Výjimkou byly Benátky, kterým i husité roku 1420 nabídli spojenectví proti společnému nepříteli - Zikmundovi. Benátčané však tehdy podcenili sílu husitů a spojenectví s nimi z „praktických“ důvodů odmítli.)

Později si však přes veškerou propagandu římské „církve“ husité svou ohleduplností při zahraničních výpravách opět získali sympatie celé Evropy. (Ty sice existovaly už na počátku křižáckých válek, ale v jejich průběhu byly římskou propagandou, s výjimkou Polska a Uher, téměř udušeny.) Při svých výpravách husité zároveň šířili své myšlenky a svou pravoslavnou víru. (Své myšlenky šířili husité i formou manifestů, které posílali například do Francie, Anglie a Španělska.) V Německu začala některá města navazovat s husity styky, a po jejich příkladu vyháněli arcibiskupy a biskupy. Začali povstávat i sedláci. Zorganizovat další křižáckou výpravu již nebylo za dané situace možné. Dokonce i na basilejském koncilu, který probíhal od roku 1431, nakonec představitelé římského kultu došli k závěru, že jim nezbývá než s Čechy jednat. Pak ale přišla neúroda, která jim umožnila zvolit jinou cestu.
Když se Češi vraceli z Basileje, odjížděli s nimi do Prahy také vybraní „diplomaté“ koncilu. Tito „poslové“, vedení Janem Palomarem, v Praze v letech 1433-1434 pobývali dvakrát. Podařilo se jim úspěšně získat kolaboranty a Palomare pak přivezl peníze na podplacení české šlechty. (...Nejmenuje se po něm palmáre, honorář právníků, který je u těch lepších tak vysoký také právě proto, že zahrnuje úplatek soudci?)

Paradoxně právě pár dní před bitvou u Lipan na basilejském koncilu preláti opět zle vyběhli se Zikmundem, který si ve svém velikášství, tentokrát jako novopečený císař (od roku 1433), opět myslel, že to bude zrovna on, kdo se postará o nápravu římské „církve“, že když s ním „vyběhli“ na kostnickém koncilu, tak tentokrát uspěje.
Možná právě v důsledku tohoto „vyběhnutí“ pak roku 1436, při podpisu jihlavských kompaktát, Zikmund ochotně souhlasil s tím, že v Českých zemích nebudou žádné „restituce církevního majetku“. Majetek, který byl za husitských válek „církvi“ zabaven - a to byl téměř všechen - zůstal těm, kdo jej právě měli. Zikmund dokonce potvrdil majetkové poměry vzniklé válkou a zakázal návrat či „odškodňování“ „odsunutých“ Němců.
Jihlavská kompaktáta, která Zikmund před svým přijetím na českého krále roku 1436 podepsal, byla však jen velmi slabým odvarem čtyř pražských artikul. - Například požadavek právního státu v nich neprošel. (V tom pojetí, v jakém jej chápali husité, nikoli v dnešním pojetí, ve kterém ve skutečnosti nejde o právní, ale o právnický stát.) Proto byla v Čechách nazývána komprdáta.
Zikmund mimo to i přijal zbytky táborských vojsk do svých služeb - do války proti Turkům, tradičním spojencům Říma.

Barbora Celjská, nejutajovanější česká královna a nejvýznamnější žena českých dějin, se zcela otevřeně přidala na stranu husitů. ...Ostatně i Slovinsko, ze kterého Barbora pocházela, bylo v historii známé svým odporem k římskému kultu. Již za papeže Mikuláše I. proto ravenský biskup dovolil sloužit mše ve slovinštině, za což byl papežem sesazen. Krátce na to spadali Slovinci v dolní Panonii pod Metodějovo arcibiskupství. Slovanská liturgie se pak udržela a byla výsadou Slovinců v porečském a terstském biskupství až do 20. století. V době reformace bylo Slovinsko jednou ze zemí, ve kterých převládlo protestantství - dokud neblaze proslulý Ferdinand Štýrský (budoucí císař Ferdinand II. Krvavý) protestanty nevyvraždil. (Slovinsko tehdy spadalo pod Štýrsko.)

V roce 1435 byl zvolen kališnickým arcibiskupem Jan Rokycana (narodil se v Rokycanech). Skatolictví v té době bylo záležitostí pouze kolaborantů. Například v roce 1449 vytvořili skatoličtí kolaboranti v čele s Oldřichem z Rožmberka, masovým sadistickým vrahem (mimo jiné zavraždil Husova advokáta mistra Jana z Jesenic), teroristickou organizaci „strakonickou jednotu“.
Říká se, že aby si vynutil korunovaci, musel se prý Jiří z Poděbrad tajně zavázat Římu k poslušnosti. Těžko tento slib, jehož formulace byla navíc nejasná (závazek, že na svém území nebude trpět žádné sektáře, si mohl zrovna tak vysvětlovat, že na svém území nebude trpět římskou sektu), bral vážně, neboť dobře věděl, s kým má co do činění. - Již roku 1448 se papežský vyslanec Jan Carvajal pokusil ukrást originál kompaktát, který si „půjčil k nahlédnutí“. Přišlo se na to a musel prchnout z Prahy.
Roku 1462 prohlásil papež Pij II. (1458-1464, známý více pod svým původním jménem Aeneas Piccolomini) kompaktáta za zrušená. Žádal po Jiřím, aby kompaktáta veřejně odvolal, a dále žádal, aby Jiří převedl majetek na skatolickou „církev“, a aby nastolil skatolickou diktaturu. V roce 1463 pak vratislavští kolaboranti zahájili na příkaz papežského legáta teroristické akce proti Jiřímu.
Jiří na tento útok Říma zareagoval vypracováním pozoruhodného projektu mírové unie (v letech 1462-1464), který je i dnes označován jako „produkt renesančního myšlení“. Tvrzení, že tento návrh „předběhl dobu“, je již spornější. Nic podobného totiž nebylo uskutečněno ani nikdy později. Z plánu sice nakonec sešlo, ale Jiřímu se podařilo - přes žalující dopis, který francouzskému králi hned napsali čeští skatoličtí kolaboranti - zajistit podporu Francie.
Papež Pij II. hned na to prohlásil Jiřího za válečného zločince a povolal jej k papežskému soudu, tehdy ještě ne do Haagu, ale do Říma. (Haagský tribunál vznikl až později, jako jezuitská inkvizice, působící paralelně s papežskou inkvizicí v Římě. Když pak kolem roku 1850 převážil vliv jezuitů nad vlivem papeže, převážil i vliv jezuitské inkvizice nad papežskou.) Jiří papeže - mezitím navíc mrtvého, přirozeně ignoroval.

Další papež Pavel II. (1464-1471), známý jako sadistický homosexuál (nejraději se díval, jak jsou mučeni nazí muži), který používal líčidla, a kterého jeho předchůdce oslovoval „boží Marie“, Jiřího o dva roky později odsoudil v nepřítomnosti, prohlásil jej za „syna zatracení“ a „zbavil královského titulu“.
Na Jiřího papežovo vykřikování na dálku, že ho zbavuje všeho majetku, příliš nezapůsobilo, odvolal se ke všeobecnému koncilu a vládl až do smrti. Odvolat se ke koncilu byl od něj krásný výsměch. Papež Pij II., ještě než se stal papežem, byl totiž velkým stoupencem konciliárního hnutí.
(Konciliární hnutí, které hlásalo, že koncil má větší pravomoc než papež, pochází od Marsilia z Padovy (de Padua), který působil v první polovině 14. století, a který měl za to, že se tak omezí „církevní“ zvůle. Paradoxně, upálením Jana Husa si právě kostnický koncil chtěl dokázat svoji důležitost. Chtěli dokázat, že jsou „papežštější než papež“. - V době upálení Jana Husa ani žádný papež neexistoval, neboť všichni tři papežové byli sesazeni.)
Jakmile se stal Pij II. papežem, už byl opačného názoru - a podobně jeho nástupci, a tak bylo jasné, že žádný koncil v dohledné době svolán nebude, ...a také v nejbližších padesáti letech svolán nebyl. ...A byl to právě on, kdo se jako papež snažil co nejusilovněji potlačit právě se rozmáhající renesanci.

Papežům však tehdy ani tak nevadilo, že Jiří nechtěl zrušit kompaktáta a tedy přijímání podobojí. O to, „jestli si Češi oplatku zapijí nebo nezapijí“, v první řadě nešlo. Hlavní problém byl v tom, že Jiří z Poděbrad byl natolik silným panovníkem - politicky, ekonomicky i vojensky, že měl papež strach, že by Jiří mohl porazit Turky a obnovit Byzantskou říši, kterou se Vatikánu ve spolupráci s Turky konečně podařilo před pár lety - roku 1453 zničit.
Jiřího dokument (ohledně mírové unie) kritizuje „nejednotu křesťanských zemí“, která umožňovala islámu získávat další území. Nejednotu, která byla úmyslně vytvářena Vatikánem, který byl s muslimy dohodnut. Vždyť přes sto let byl uměle udržován konflikt mezi Anglií a Francií - „stoletá válka“ (1337-1453), aby evropské státy nemohly spojit své síly proti Turkům. (Stoletá válka pak skončila roku 1453 - přesně v době, kdy byl Cařihrad dobyt Turky a nebylo jí tedy nadále třeba.) A teď tady najednou nějaký Jiří mluvil o spojenectví! Jiřího plán dokonce výslovně stanoví jako povinnost obranu proti pronikání islámu do Evropy. Vatikán proto najal vraha, který měl Jiřího za dva tisíce dukátů otrávit. Byl však dopaden a rozčtvrcen.

V čem spočívala Jiřího síla?
V Čechách se po patnácti letech husitských válek podařilo poměrně rychle obnovit hospodářství. Tajemství úspěchu spočívalo v tom, že za husitských dob došlo k zabavení „církví“ přivlastněného majetku, který se již „církvi“ nevracel - došlo tedy k návratu asi třetiny země do ekonomiky. K něčemu podobnému v okolních zemích nedošlo, a tak se v nich podobný hospodářský zázrak nekonal a nemohly se s Čechami po ekonomické stránce srovnávat.
Paradoxně díky této situaci Jiřího po většinu doby podporovali i skatoličtí šlechtici, protože jim skýtal záruku, že za jeho vlády nebudou žádné „restituce církevního majetku“, který si i oni za husitských dob ochotně rozebrali.
...Díky navrácení „církevního“ majetku do ekonomiky došlo na začátku husitských dob, v letech 1419-1420 dokonce k poklesu cen potravin. Za celé husitské období pak byla inflace, přes hrozné zpustošení země křižáckými i vnitřními válkami, pouhých 10-12 %. (Celková inflace za celé období, nikoli roční, jak jsme zvyklí dnes.) Ke konci husitského období však postihla Čechy neúroda a ceny základních potravin vzrostly na desetinásobek, což vyvolalo hladomor a způsobilo porážku u Lipan. 
Jiřímu se také podařilo svou obratnou diplomacií evropské veřejné mínění víceméně přesvědčit, že v jeho konfliktu s papežem jde o zasahování „církve“ do svrchované moci státu.

Roku 1465 vznikla na popud papeže skatolická teroristická organizace „zelenohorská jednota“ (podle Zelené Hory u Nepomuku). Byla však příliš slabá na to, aby mohla Jiřího ohrozit.
Roku 1466 papež Jiřího proklel „i s rodinou“ (což nám také poněkud připomíná pozdější nacistické praktiky), prohlásil jej, jak již bylo řečeno, za „zbaveného trůnu“, opět vyzval k teroristickým akcím a chystal protičeskou křižáckou výpravu. Podle dochovaných účtů generální pokladny křižáckých tažení vynakládala papežská kurie na zahájení protičeské křižácké války značné částky již od roku 1465.
Roku 1467 zelenohorští teroristé s podporou papeže rozpoutali proti Jiřímu vnitřní válku. Jiří však útočníky porazil a „zelenohorská jednota“ prosila o příměří.
V roce 1468 pak uherský král Matyáš Hunyadi, na základě tajného slibu papeži z roku 1465, rozpoutal křižácké války proti Českým zemím.

Jiří z Poděbrad je často nazýván „husitským králem“. Původem byl utrakvistickým šlechticem, nebyl z žádné královské dynastie. Pokud Jiří vystupoval proti Jednotě bratrské, nemyslím si, že by to bylo proto, že by se držel předkorunovačního slibu papeži, že na svém území nebude trpět sektáře. Důvod byl spíš ten, že Jednota bratrská trpěla úchylkou hlásání neodporování násilí. Za dané situace, v bezprostředním ohrožení další křižáckou válkou, prostě nemohl směry hlásající neodporování násilí trpět.
Na druhou stranu byl sám Jiří tímto falešným humanismem, který Jednota hlásala, ovlivněn, patrně prostřednictvím svého šaška Palečka, který byl jejím členem. Skutečnost, že Jiří nezlikvidoval zelenohorské teroristy, ani zajatého Matyáše - vraha své dcery - a jeho obklíčené vojsko, navíc není možné vysvětlovat jako nějakou mírnost a odpouštění. Šlo nepochybně o těžké politické chyby.
Jiří pozvedl České země do centra evropského dění. Pozvedl je i ekonomicky, třebaže křižácká válka Matyáše Hunyadiho proti Českým zemím, vedená v letech 1468-1471 (a která po Jiřího smrti pokračovala), samozřejmě znamenala konec hospodářského rozvoje. Připomeňme si však, že válka byla vyčerpávající i pro druhou stranu, a těžko by si mohl Matyáš dovolit takovou válku vést - s Turky v zádech, kdyby neexistovala nějaká tajná dohoda mezi Turky a Vatikánem.

Na Slovensku bylo v letech 1453-1467 hnutí bratříků, což byli původně vojáci husitského vojevůdce Jana Jiskry z Brandýsa. Vedl je Petr Aksamit.
Někdy v polovině 15. století, možná po vylidnění Moravy v důsledku Matyášova vyvražďování, přišli na Moravu pravoslavní Valaši, pocházející původně z Rumunska (případně z přilehlých oblastí nynější Ukrajiny). Tato jejich původní pravoslavnost také asi vysvětluje jejich pozdější silný odpor - valašská povstání proti habsburským skatolickým okupantům v pobělohorské době.

Křižácká válka proti Českým zemím trvala i za Vladislava Jagellonského, až do roku 1479, kdy s Matyášem Hunyadim uzavřel potupný „smír“. Papež Sixt IV. (po kterém se jmenuje Sixtova kaple nesprávně nazývána Sixtinská), však byl ve válečném stavu proti Čechám i po uzavření této dohody. Vatikánem byl Vladislav uznán až roku 1487.

Vladislav však byl skatolík, a do všech úřadů dosazoval skatolíky. Již roku 1476 byly odhaleny velké podvody těchto nových radních v Kutné Hoře a v Pražských městech. Po navrácení Matyášem Hunyadim okupovaných - a skatolizovaných částí Čech Vladislav skatolické šlechtě daroval majetek, o který přišla ve válkách proti českému králi, a stal se jejich naprostou loutkou. Výsledkem této jeho politiky bylo, že již v roce 1480 začalo zatýkání, mučení a vraždy pražských kališnických konšelů a kazatelů. Toho roku Vladislav mimo jiné zakázal zpívat kališnické písně. 
Dne 24. září 1483 byly druhou pražskou defenestrací zmařeny přípravy skatolického puče. Po prozrazení záměru králem dosazených skatolických konšelů povraždit během noci na 25. září pražské kališníky (měl to být jakýsi předobraz bartolomějského masakru, kat tehdy dostal rozkaz, aby si předem opatřil dostatek pacholků, byl vypracován seznam se jmény asi osmdesáti hlavních obětí), byly náhlým útokem dobyty všechny tři radnice (Novoměstská, Staroměstská, Malostranská) a obsazen Pražský hrad a Vyšehrad. Teprve potom se připojily davy a vyhnaly mnichy a skatolíky z města. Na kláštery útočily hlavně ženy.
Vladislav Jagellonský chtěl hned na to vyvraždit Prahu, jeho vojsko - sehnal jenom 8000 vojáků - však na to bylo moc malé, tak je rozpustil. Militantní papež Sixt IV. poněkud opožděně vyzýval k protičeské křižácké válce, a znovu pak ještě příštího roku. Jeho představa, že by válku mohl vést Vladislav, který by pak české území „očištěné od kacířů“ předal Matyášovi Hunyadimu, kterého papež stále prohlašoval za českého krále, však byla poněkud mimo. Když se papežovi nepodařilo vyvražďovací křižáckou válku prosadit, „zemřel vyčerpán zármutkem“.

Roku 1485 došlo na zemském sněmu v Kutné Hoře k uzavření „kutnohorského náboženského smíru“. I skatolíci museli uznat kompaktáta za základní zemský zákon. Platnost dohody byla stanovena na 31 let, roku 1512 pak došlo k jejímu prodloužení na věčnost. (Roku 1567 byla zrušena.)
V roce 1487 pražští skatolíci ovšem již opět zkoušeli zavést odpustkovou deprivantizační metodu. Roku 1500 vyhlásil odpustkovou deprivantizaci v Praze sám papež, a navíc do Českých zemí vyslal jako teroristu inkvizitora Jindřicha Institorise, autora známého „Kladiva na čarodějnice“. (A jednalo se o papeže Alexandra VI., známého Rodriga de Borgiu, který mimo jiné roku 1498 upálil italského kazatele a reformátora Savonarolu.) Roku 1508 Vladislav nařídil spálit knihy Jednoty bratrské, kterou zakázal.
Velmi neblahý dopad měl vstup „pravicové“ skatolické šlechty do politiky po „smíru“, vyhlášení příměří mezi Vladislavem a Matyášem roku 1479. I kališnická šlechta totiž postupně přejala jejich „morálku“ a podobně jako oni se pak zajímala již jen o získávání dalšího a dalšího majetku všemi prostředky. Ze šlechty se stali podnikatelé v tom nejhorším slova smyslu. ...Šlechtě se podařilo, hned roku 1479 - zcela jistě v tom hrála hlavní roli právě skatolická šlechta - prosadit uzákonění nevolnictví.
Rozkrádání královského majetku šlechtou nabylo takového rozsahu, že z obav, aby nepřišel i o Pražský hrad, Vladislav roku 1513 vydal majestát upravující právní postavení Pražského hradu. Hrad získal statut nezcizitelného majetku České koruny, který měl až do 19. století. To se samozřejmě vztahovalo i na chrám sv. Víta.
Když Vladislavův syn, Ludvík Jagellonský viděl, jaké míry dosáhlo rozkrádání královského majetku, roku 1522 vyházel všechny skatolické úředníky, dosadil úředníky nové a nejvyšší moc svěřil Karlovi Minsterberskému (vnukovi Jiřího z Poděbrad). Noví úředníci sice nerozkrádali, ale byli všichni radikální utrakvisté, což se králi nelíbilo ještě víc. A tak, když roku 1524 provedli skatolíci v Praze násilný převrat, nechal je u moci.

V roce 1519 v Praze vystoupili stoupenci německého reformátora Martina Luthera, který prohlásil Husa za svého přímého předchůdce. Dokonce prohlásil, že i v případě, že by všichni Češi na Husa zapomněli, Němci budou v Husovu odkazu pokračovat. Nejvýznamnějším centrem luteránství v Čechách se stal Jáchymov, který byl v době vrcholu „stříbrné horečky“ (vrcholu dosáhlo dolování v letech 1521-1544) počtem obyvatel druhým největším městem v zemi po Praze - podle některých odhadů dokonce úplně největším ... a čistě luteránským. Luterány se tehdy stali nejen všichni Němci na šlikovských panstvích, ale všichni Němci, kteří tehdy opět přicházeli do Čech.
Německá reformace však na české utrakvisty paradoxně zapůsobila tak, že se rozpadli na dvě křídla - staroutrakvisty, inklinující ke kolaboraci se skatolíky, a novoutrakvisty, kteří chtěli po Lutherově vzoru na Římu nezávislou církev. Došlo k naprostému roztříštění sil.
V roce 1521 v Praze také kázal vůdce německé chudiny Tomáš Müntzer.

Také si připomeňme, že gotika, která v této době doznívá, jako jediný stavební sloh nečerpá z antiky. Čerpá totiž z evropského pohanství. Vertikální linie připomínají stromy - pohanské háje, lomený oblouk připomíná korunu stromu. (Ostatně v pozdní gotice žebra i podobu větví přebírají.) Proto byla gotika vždy tak přitažlivá, proto se k ní pozdější stavební slohy mnohokrát vracely. A proto gotika zasáhla do Itálie, která byla pod nejsilnějším vlivem římské „církve“, jen okrajově. Na vkus římské „církve“ to byl styl příliš duchovní. 
V pozdní gotice se již u nás kostely nestavěly (s výjimkou Kutné Hory), neboť jich bylo až až. V Praze byl pouze dobudován Týnský chrám, jako hlavní chrám kališníků.
...S koncem gotiky také doznívá renesanční myšlení. Mnoho lidí si dosud neuvědomuje, že renesanční stavební sloh a renesanční myšlení se časově nekryjí. Renesanční stavitelství přichází opožděně - paradoxně v době, kdy již ve značné míře nastupuje způsob myšlení (můžeme-li to tak nazvat), který bychom mohli označit za barokní.

A zde si historii „křesťanství“ v Čechách trochu shrňme:
Do poloviny 13. století bylo náboženství téměř výhradně záležitostí „politicky činných osob“, a prostého obyvatelstva se v podstatě netýkalo. Mocenské špičky z politických důvodů koketovaly s římským kultem, intelektuálové inklinovali k pravoslaví - byzantské vzdělanosti. A nejen intelektuálové. - Každých pár desítek let zde vidíme snahu českých knížat a králů o obnovu cyrilometodějského pravoslaví.
(Připomeňme si zejména snahy Boleslava I., Břetislava I., Přemysla Otakara II., ale i Karla IV. A také si připomeňme údiv některých historiků nad tím, že některé pravoslavné spisy u nás přežily celé toto období, kdy podle nich měly být České země zcela pod vlivem římského kultu.) 
Teprve od poloviny 13. století se budují ve větší míře fary, zprvu pro dohled nad německými kolonisty. Do konce 13. století byla síť far rozšířena natolik, že sice mohla teoreticky sloužit k dohledu i nad českým obyvatelstvem, ale přesto i pak zde vládla v porovnání s říší tolerantní atmosféra. „Církev“ se totiž věnovala hlavně vybírání feudálních dávek, a ne ideologii.
Proto do Čech po svém zákazu utekli begardi z Rakouska. Jen v pražské diecézi jich bylo přes dva tisíce. Když inkvizitoři čtrnáct těchto z Rakouska přišlých begardů upálili, pražský biskup Jan IV. z Dražic inkvizitory sesadil a vězněné begardy propustil. Begardi se pak rozšířili ještě víc. (Nejspíš také proto, že za tento svůj čin musel na jedenáct let do Avignonu „na kobereček“, takže tu po dost dlouhou dobu v podstatě nebyl téměř žádný „dohled“.) V pozdější křižácké válce proti valdenským v jižních Čechách se rovněž mluví o německém obyvatelstvu. České obyvatelstvo zřejmě nebylo ve větší míře zapojeno ani do těchto do Čech nově přišlých hnutí. Ve stejné době je však zakládán slovanský klášter, z důvodu (uvedeném v samotné papežově bule, nikoli v Karlově žádosti), že v Čechách je mnoho pravoslavných, kteří latinskou liturgii nepřijmou.
I v Karlově pozvání rakouského kazatele Konráda Waldhausera, který kázal německy Němcům - měl tedy držet na uzdě německé prořímské fanatiky - můžeme spatřovat důkaz, že římský kult se tehdy ještě českého obyvatelstva tolik netýkal.
...Ale právě začínal.
(...Ostatně i skutečnost, že v Čechách bylo založeno arcibiskupství až jako v posledním království na kontinentě, můžeme asi nejsnáz vysvětlit tak, že předtím ani nebylo pro koho, že tady prostě nebylo dost „oveček“.)
Za prvního arcibiskupa, Arnošta z Pardubic (1344-1364), byla dokončena síť far. Uvádí se asi 2100 pro pražskou diecézi a asi 600 pro olomouckou.
Vliv „církve“ na vesnické obyvatelstvo byl až do této doby velmi slabý, a tak se Češi dostali do intenzívnějšího kontaktu s římským kultem až poté, co se začali stěhovat do měst. K tomu přispělo Karlovo rozšíření Prahy o Nové Město a jeho osídlení českým obyvatelstvem, později pak mor roku 1380, po kterém se většina měst výrazně počeštila. Za jednu z příčin vzniku husitství - a rozhodně ne zanedbatelnou - tedy můžeme považovat skutečnost, že do měst, kde již byla zahnízděna „církev“, přišlo české obyvatelstvo, které nebylo na její praktiky zvyklé, a rozhodně nebylo ochotné si od ní nechat líbit to, co si od ní předtím nechali líbit Němci. ...V této době přichází české obyvatelstvo poprvé do kontaktu s římským kultem - a odmítá jej.
Můžeme tedy říci, že za celou předbělohorskou dobu můžeme v Čechách najít nějaký intenzívnější a plošnější vliv římského kultu na české obyvatelstvo pouze zhruba v posledních třech desítiletích 14. století. I tento vliv byl do jisté míry tlumen pobytem papežů v Avignonu, pozdějším vícepapežstvím a konfliktem „církve“ s králem. Přesto i toto, z dějinného hlediska krátké a tlumené působení vyvolalo okamžitě odpor, který vyústil v husitské bouře.
„Církev“ k nám přišla s německými kolonisty, podobně jako k nám později přišla s ukrajinskými dělníky ukrajinská mafie - a podobným způsobem na nich parazitovala.
Tvrdit, že Čechy byly někdy skatolické, a že pobělohorská skatolizace či rektolizace byla re-skatolizací, je proto zcela absurdní.
(...Jelikož jsou podobné výrazy příliš vžité, používám výrazy, které jsou jim nejpodobnější, a které alespoň logicky odpovídají. Pokud se používá lživá terminologie protivníka, máme nesporné právo, ne-li přímo povinnost, zavést si terminologii vlastní. - Myslím, že je eticky daleko přípustnější používat výraz sratá stolice, než přistupovat na to, že někdo sám sebe nazývá svatým...)
Římský kult byl proto pro Čechy v pozdější době vždy jen pobělohorským okupačním kultem.

Podobně, jako ve výkladu našich středověkých dějin musíme jít o něco dál než František Palacký, v případě doby habsburské okupace musíme jít opět o krok dál, „za Denise“, který tuto dobu poprvé souhrnně popsal. Ernest Denis psal ve Francii ještě před dobou osvobození státu od „církve“ (takzvané rozluky), a tak musel být velmi opatrný. I tak byl u nás překlad jeho knihy rakouskými úřady zabaven a překladatel poslán pod biskupský dozor.

Třebaže se Ferdinand I. podílel již roku 1524 na přípravě rozsáhlého rektolizačního programu v Řezně, v Čechách proti neskatolíkům hned nevystoupil. Důvodem byl tehdejší konflikt mezi Habsburky a papežem. - Jeho bratr, císař Karel V. roku 1527 dokonce vyplenil Řím (Sacco di Roma). Ostře začal proti neskatolíkům vystupovat až od poloviny 30. let, kdy byl již Karel s papežem zase zadobře (od 1530) a Ferdinand se stal říšským králem - Karlovým spoluvládcem (od 1531). Poté, co roku 1530 Jednota bratrská upustila od zastaralých dogmat a vstoupila do ní řada šlechticů, odmítl ji uznat.
Roku 1539 Ferdinand přes protesty české šlechty povolil, pokud přímo nesvolal, sjezd říšských knížat podporujících terorizmus, v Plzni. Připravovaly se tam teroristické akce proti Šmalkaldskému spolku. V letech 1542-1543 pak Ferdinand zabránil pokusu o reformu utrakvismu. Také při té příležitosti sesadil všechny pražské konšely, kteří sympatizovali s luteránstvím. Nějakým Ferdinandovým protireformačním excesům v této době však zřejmě bránila také jeho žena Anna Jagellonská, která se Čechů velmi zastávala. - Ještě na smrtelné posteli, když v lednu 1547 umírala po porodu patnáctého dítěte, vymohla milost pro účastníky odboje z roku 1546.
Po potlačení odboje roku 1547 a vyplenění Čech ustanovil Ferdinand I. v Čechách jako místodržitele svého oblíbeného syna Ferdinanda Tyrolského a dal mu nejpřísnější rozkazy proti Jednotě bratrské. V tom však Ferdinanda Tyrolského zase mírnila jeho milenka Filipina Welserová (* 1527, + 1580), která bydlela na Křivoklátě, kde byli představitelé Jednoty bratrské, Augusta a Bílek vězněni.
(Šlo o odboj proti Ferdinandovým nezákonným snahám o zatažení Českých zemí do války proti Šmalkaldskému spolku protestantských knížat a měst. A byli to hlavně členové Jednoty bratrské, kdo odboj organizoval - šest z osmi šlechtických členů výboru.)

Biskup Jednoty bratrské Jan Augusta byl roku 1548 zatčen a dlouhou dobu vězněn a mučen, spolu s dalším představitelem jednoty, Jakubem Bílkem. Napřed byli odvezeni do Prahy. Augustovi natřeli „kyčle“ smolou, zapálili, a kleštěmi pak trhali kusy hořícího masa. Také ho věšeli na hák hlavou dolů, s tělem zatíženým kameny. Neléčené rány zhnisaly a velmi špatně se hojily. Ferdinand posílal svým úředníkům rady, jak vězně mučit. Radil zbavit vězně úplně spánku, přivázat na jeden nebo dva dny na lavici s hlavou dolů a na pupek dávat velkého chrobáka pod ořechovou skořápkou, nebo dávat přepepřenou potravu bez nápoje. Pak byli převezeni na Křivoklát, kde byli zprvu zavřeni dva roky potmě ve sklepě, každý zvlášť. Později se podmínky trochu zmírnily, Augusta ve vězení i psal, ale když se na to přišlo, všechny rukopisy mu zabavili. Bílek byl puštěn roku 1561, Augusta roku 1564, byli tedy vězněni třináct a šestnáct let. (U Augusty následoval ještě rok domácího vězení.)
Ostatním členům Jednoty bratrské byla dána lhůta čtyř týdnů na vystěhování se ze země. Ti odešli na Moravu (hlavně do Ivančic, Prostějova a Přerova, které se od té doby staly hlavními bratrskými centry), do Polska a do Pruska. Morava byla tehdy i v Německu považována za zemi, kde je největší svoboda svědomí na světě. ...Již od té doby se někdy mluví o moravských bratrech místo o českých bratrech.
Roku 1547 byl v Olomouci zavražděn Jan Olivetský, tiskař Jednoty bratrské. Hned na to Ferdinand vydal všeobecný zákaz tisknout v Čechách knihy. Ačkoli u nás bylo již roku 1526 jedenáct tiskařů, kteří tiskli česky, od Ferdinandova nástupu bylo takřka nemožné vydat knihu, která by se trochu odchylovala od tuctového braku. Knihy se musely vydávat v zahraničí a šířit v podstatě potají. Od roku 1547 byl stanoven za tisk „trest“ čtvrcení, za šíření či jen neničení tiskovin rok těžkého vězení, což se v té době napůl rovnalo jisté smrti. I prodej zahraničních knih podléhal nejpřísnějšímu dozoru. Ten byl od roku 1562 dán plně do rukou nově dosazeného skatolického arcibiskupa, který se stal cenzorem i dozorcem všech knihkupectví - v neskatolické zemi. Společně s jezuity, se kterými arcibiskup spolupracoval. Jezuité tak například cenzurovali bibli, kterou tiskl Melantrich.
Paradoxně tedy byla v době údajné renesance, která je považována za dobu vzdělanosti - a sto let po vynálezu knihtisku - všechna naše literatura rukopisná. Výhodu knihtisku, který knihy zlevňoval asi pětinásobně, nebylo možno využít.

Války proti německým protestantským knížatům nedopadly pro Habsburky dobře, a roku 1555 museli Habsburkové přistoupit na augšpurský náboženský smír (Augsburg), ve kterém museli přistoupit na tolerování protestantismu, byť pouze na územích spadajících pod protestantskou vrchnost, na podkladě zásady „jaká vláda, takové náboženství“ (která v té době téměř znamenala „jaký vládce, taková sexuální orientace poddaných“).
...Války probíhaly současně s tridentským koncilem. „Zatímco italští a španělští biskupové táhli do Tridentu, italští a španělští žoldáci táhli přes Alpy dobývat Německo.“

V roce 1541 byli z Prahy a z Českého království vypovězeni Židé, pod záminkou špionáže pro Turky. Přesto mnozí neodešli. Roku 1551 pak byl, jelikož se jejich spolupráce s Turky neprokázala, jejich pobyt Ferdinandem I. „legalizován“ - s tím, že musí nosit žluté označení (žluté kolečko na levé straně oděvu). Roku 1557 chtěl Ferdinand Židy opět vypovědět - a opět z toho sešlo. Ferdinand však nařídil všem pražským Židům povinnou každotýdenní návštěvu jezuitských kázání. Pak na ně byl ještě sveden požár Malé Strany roku 1561.
Již roku 1554 se Ferdinand pokusil o vyhnání všech kněží, kteří neměli římské „svěcení“, z celého království. (V menším se o to pokoušel již v předchozích dvou letech.) Akce nebyla příliš úspěšná. Roku 1556 byla na osobní žádost Ferdinanda I. do Čech uvedena jezuitská teroristická organizace (jejím centrem se stalo, od roku 1562, po opravě, Klementinum). Jezuité hned zahájili zuřivou propagandu a intriky. (Ignác z Loyoly psal Ferdinandovi I. a vnucoval se do Prahy už roku 1551). V roce 1561 byl do Prahy, po 140 letech, kdy skatolictví v Čechách v podstatě neexistovalo, opět dosazen arcibiskup. K oficiálnímu obnovení arcibiskupství však došlo až o více než rok později, 26. září 1562.
Pro ilustraci skutečnosti, že se skatolictví nikdy nestalo kultem Čechů, si můžeme připomenout, že ačkoli utrakvistická konsistoř vedla své spisy česky, skatolická konsistoř vedla své spisy po celou dobu v latině nebo v němčině. A to i v době, kdy na našem území skoro žádní Němci nebyli, nebo v době, kdy byli v podstatě všichni Němci, kteří u nás byli, protestanty.
Roku 1562 Ferdinand také okupoval konsistoř utrakvistické církve a dosadil tam známého zrádce Mystopola, který kolaboroval s jezuity. Konsistoř již nikdy nebyla stavům vrácena, byla v podstatě všemi ignorována a postupně zaniká.
V tomto zběsilém nástupu proti neskatolíkům však musel Ferdinand I. nakonec polevit. Jeho synové Maxmilián a Karel totiž sympatizovali s protestantstvím. To sice nebylo nic nového, Ferdinand to věděl již dlouho, Maxmiliánovi vyhrožoval vyděděním, a zřejmě počítal jako s následníkem se svým druhorozeným synem Ferdinandem Tyrolským. Roku 1561 se však dozvěděl o jeho tajném a „nerovném“ sňatku s krásnou a vzdělanou Filipinou Welserovou, který Ferdinanda Tyrolského z nástupnictví vylučoval.
Když nemohl Ferdinand změnit svého syna a nástupce Maxmiliána (nástupcem byl zvolen roku 1562), pokusil se ještě na poslední chvíli změnit „církev“. Snažil se proto na tridentském koncilu vymoci přijímání z kalicha, chtěl prosadit zrušení celibátu a zavedení bohoslužby v národním jazyce, také zrušení štolových („církevních“ správních) poplatků. Nakonec mu papež roku 1564 povolil jen přijímání z kalicha pro Čechy a Moravu a skoro všechny sousední země. (Přijímání podobojí bylo tehdy povoleno i pro Rakousko, Bavorsko a Uhry.) I tak došlo k paradoxní situaci, kdy nový skatolický arcibiskup a jezuité museli v českých kostelech sloužit podobojí. Dodržoval to však jen první arcibiskup, Antonín Brus (správně prý Prus) z Mohelnice (1562-1580). Jeho nástupce, Martin Medek z Mohelnice, přijímání podobojí opět zakázal.

Je dobré si připomenout, že tato Ferdinandova skatolizační činnost nebyla snahou o nějaké sjednocení náboženství v jeho říši. Představa, že v té době byli ve střední Evropě všichni skatolíci, jen Češi byli „kacíři“, je zcela mylná. V té době totiž již ve střední Evropě skatolíci v podstatě neexistovali. V habsburských državách, v rakouských zemích a v Uhrách, zcela zvítězilo protestantství. Pro celé Německo odhaduje benátský vyslanec roku 1558 počet skatolíků na sotva 10 %. Protestantskými nebyly jen i dnes protestantské severní kraje Německa, ale i jižní a západní země, později dobyté od skatolíků. V Polsku v té době nesoupeří skatolíci s „kacíři“, ale luteráni s kalvinisty. Protestantskými zeměmi byly i dnes skatolické Nizozemí a Švýcarsko. Ve Francii byla značná část obyvatelstva hugenoty. Protestantismus se rozmáhal i v Itálii a ve Španělsku. Nemluvě o zemích, které jsou protestantské dosud.
Vnucování skatolického kultu tedy bylo snahou o „plošnou výměnu náboženství“ naprosté většiny obyvatel. O plošné vyhlazení protestantství - křesťanství a jeho nahrazení římským kultem. V případě Čechů šlo navíc o vnucování zcela cizího kultu, který oni ani jejich předci nikdy v minulosti nepřijali.
Podle svědectví Maxmiliánova kazatele Pfausera Ferdinand vykřikoval, že chce raději být zatracen s papežem, než spasen s Lutherem. ...Stalo se.

Vliv jezuitských teroristů v Českých zemích zpočátku, přes veškerou jejich usilovnou snahu, nebyl příliš velký. V předbělohorské době bylo v Českých zemích velmi rozvinuté školství, které nebylo pod správou „církve“. Jezuité se proto omezili jen na vyučování teologie, na praní mozků, a na ostatní obory rezignovali. Rozhodně tedy nepřispěli k nějakému růstu vzdělanosti - ale právě naopak. Jejich „pedagogická činnost“ ostatně spočívala hlavně v pálení neskatolických knih na nádvoří Klementina. ...A Řím jim v jejich snahách o „růst vzdělanosti“ napomáhal například svými vehementními protesty proti pozdější Maxmiliánově podpoře pražské university.
Na jezuitská kázání v italském jazyce chodili v Praze v podstatě pouze příslušníci italské komunity (Vlašská ulice), italští stavitelé a kameníci, vesměs průměrní a podprůměrní, kteří do Prahy přišli po velkém požáru roku 1541. (S těmito italskými stavebními dělníky přišel do Čech také organizovaný zločin ... a s ním výrazy bandita, bambitka. ...Také podobně, jako v poslední době přišla s ukrajinskými stavebními dělníky i ukrajinská mafie.)
Jezuité se ani nepokoušeli strhnout na svou stranu masy věřících. Usilovali o to, získat spolupracovníky z řad skatolické šlechty. Ale ani v tom neměli u tehdejší generace vlažných (a tedy ne dostatečně teplých) skatolíků úspěch. Museli počkat, až si vychovají novou generaci fanatických a jim zcela oddaných skatolíků.

K tridentskému koncilu, který se konal v letech 1545-1563, je třeba říci, že jeho cílem bylo vypracovat strategii na potlačení reformace, a tedy renesance, humanismu a veškerých náznaků duchovních projevů. Samozřejmě, že „církev“ vystupovala proti reformaci a proti renesanci již dřív, ale zde byl naplánován frontální útok. Na tomto koncilu bylo vymyšleno baroko - byla předepsána výzdoba kostelů, sestávající ze samého zlata a třpytivých cetek, aby do nich byli nalákáni jednodušší jedinci, podobně jako dnes na pouť. Také bylo nařízeno, že svatí smějí být zobrazováni pouze mrtví nebo při umírání - téměř bylo předepsáno, kolik krve musí na obrazech být. Šlo o „uměleckou“ obdobu římských gladiátorských zápasů - známého hesla „chléb a hry“ (případně dnešních akčních filmů a počítačových her). ...Jen s tím rozdílem, že s chlebem se římská „církev“ při přijímání rozhodně nepředala.
Také byl vypracován tridentský index zakázaných knih. Dat jeho vzniku se uvádí několik, neboť byl několikrát doplňován.
V zajištění tohoto plánu ze strany světské moci římská „církev“ počítala s pomocí skatolické habsburské dynastie.

Maxmilián II. po nástupu na český trůn v roce 1564 sice protireformační tažení příliš zběsile nepodporoval, ve vleku habsburské skatolické politiky však byl. A nejen té. Doby, kdy se raději nedal korunovat na uherského krále, aby přitom nemusel přijímat pod jednou, nebo kdy chtěl dokonce utéct do ciziny (kolem roku 1560), byly pryč. Od roku 1562 poslouchal i papeže. Protestantství měl podle všeho pouze jako „koníčka“.
V roce 1567 byla na žádost luteránských stavů Maxmiliánem II. zrušena kompaktáta. Cílem luteránů bylo zajistit, aby kompaktát nemohlo být použito právě proti nim. Povolit luteránské - augšpurské vyznání ale odmítal.
Roku 1575 předložily stavy císaři Maxmiliánovi II. na zemském sněmu ke schválení Českou konfesi - společné vyznání víry Jednoty bratrské a luteránů, jako podmínku pro přijetí Maxmiliánova nástupce Rudolfa. Česká konfese měla zajistit svobodu Jednotě bratrské, luteránům a novoutrakvistům. Byla vypracována širším kolektivem na Malostranské radnici. (Inspirací k České konfesi bylo podobné společné protestantské vyznání, na kterém se shodli roku 1570 v Polsku.)
Maxmilián pouze ústně přislíbil Českou konfesi respektovat, odmítl ji však písemně potvrdit, a navíc ji zakázal vytisknout. Hned na to, jakmile přejel hranice, svůj slib odvolal, a dokonce vydal dva mandáty, první zakazující Jednotu bratrskou, druhý zakazující protestantství ve městech.
Říká se, že Maxmilián prý přes svou nejednoznačnou politiku zůstal vnitřně protestantem. Alespoň se, když roku 1576 umíral, na smrtelném loži nenechal vyzpovídat a odmítl poslední pomazání.
Při jeho pohřbu v Praze pak došlo k velké panice. Lidé se rozprchli, protože se rozšířila zpráva, že se chystá vyvražďování neskatolíků, podobné bartolomějskému masakru, ke kterému došlo nedávno - před čtyřmi lety ve Francii. V tehdejší atmosféře takovou zprávu nikdo nepovažoval za nepravděpodobnou. Vždyť už na sněmu roku 1575 panovalo velké napětí a skatolíci na něm vyzývali k teroru.

Rudolf II. byl na rozdíl od něj fanatickým skatolíkem. Na panovnickém dvoře se hned zabydleli také papežští a španělští poradci, kteří řídili Rudolfovu skatolizační politiku.
Již roku 1581 byl do utrakvistické konsistoře dosazen administrátor, který, byť neoficiálně, přestoupil na skatolictví, a utrakvističtí kněží byli nahrazováni skatolickými. O dva roky později byl skatolíky synovec tohoto administrátora dosazen jako opat Emauzského kláštera. V klášteře dal do svatováclavské kaple vinný lis a z kláštera udělal hospodu. Po něm následoval jako opat další tajný skatolík, proti kterému se věřící jeho farnosti vzbouřili, a tak musel uprchnout. (Takováto infiltrace a vydávání se skatolíků za utrakvisty byly od příchodu jezuitů velmi časté.)
Již roku 1581 byl také v Olomouci zřízen papežský seminář (Collegium nordicum) pro kolaboranty z pravoslavných zemí severní a východní Evropy, kteří pak měli působit jako „misionáři“ ve svých původních vlastech. Roku 1581 již také Češi platí na obranu proti Turkům víc než ostatní země Koruny české. - Nepřímého použití Turků proti Čechům tak tedy bylo dosaženo.

V roce 1584 byly v Praze, jako jeden z prvních kroků skatolizace Čech, dosazeny městské rady složené pouze ze skatolíků a staroutrakvistů. V pozadí této změny byl císařův papežský poradce. Někdy se říká, že tohoto roku Rudolf vyhlásil neskatolíkům válku. Pro jeho liknavost však zatím vyzněla více méně do vytracena.
Roku 1584 došlo také k zavedení gregoriánského kalendáře, ve kterém byl při té příležitosti zrušen svátek mistra Jana Husa. Od roku 1588 sice byly kalendáře s Husovým svátkem opět tištěny, od roku 1603 však byl z rozkazu nejvyššího kancléře Zdeňka z Lobkovic nejen zakázán jejich tisk, ale pražští kněží byli na ten den každý rok zavíráni na Pražském hradě, aby nemohli kázat.
V roce 1594 byly skatolizační snahy poněkud zbrzděny, poté co se Jiří z Lobkovic, hlavní opora fanatické skatolizační politiky (založil v Chomutově teroristické výcvikové středisko pro jezuity, se kterými v roce 1590 vyvražďoval chomutovské obyvatelstvo), neúspěšně pokusil strhnout na sebe veškerou moc, s čímž u Rudolfa narazil.
Roku 1599 pak došlo, opět s pomocí papežského poradce, ke skatolickému převratu. Do všech zemských úřadů byli dosazeni (na „radu“ papežského poradce, který dal jmenovací listiny podepsat v této věci přece jen trochu opatrnému Rudolfovi, když ten zrovna nebyl při smyslech) fanatičtí skatolíci, v čele se Zdeňkem z Lobkovic. Podobně i do pražských městských rad. Šlo o onu novou, jezuity odchovanou generaci, kterou Jáchym Ondřej Šlik nazýval „jezuitská pacholátka“. (Na Moravě bylo obsazeno několik míst již v roce 1598.)
Nešlo však o - jak by mohl člověk v protestantské zemi čekat - nahrazení protestantů skatolíky. Skoro všechny úřady byly obsazeny skatolíky už dřív. Šlo tedy o nahrazení skatolíků skatolíky. Na rozdíl od dřívější kariéristické „staré školy“, „koryfejů“ - korytejů typu Viléma z Rožmberka, ale tentokrát šlo o zombie typu „Lobkoviců, Martiniců a Slavatů ... a Dietrichštejnů“, s jezuity vypranými mozky, pouhá jezuitská média, bez nejmenší stopy lidství a individuality.
Ihned, jak fanatičtí skatolíci získali mocenské pozice, začali s tažením proti neskatolíkům. Na panstvích panovníka, „církve“ a některých skatolických vrchností se prováděla násilná skatolizace podle zásady „jaký pán, taková sexuální orientace“, třebaže tato zásada u nás nikdy oficiálně neplatila. Probíhalo mnoho politických procesů, zejména typicky havlovské procesy pro urážku hlavy státu, byli perzekuováni členové Jednoty bratrské. (Kuriózní byl pokus o justiční vraždu Karla staršího ze Žerotína, při kterém se Žerotín dokázal obhájit a „soudce“, Zikmunda z Dietrichštejna (kradinálova bratra), z toho ranila mrtvice.) Těžkých zločinů na obyvatelstvu se dopouštěli například Martinic ve Smečně nebo Jáchym Oldřich z Hradce, navedený jezuity, v Jindřichové Hradci (v Jindřichově Hradci byla také kolej jezuitských teroristů), a mnozí další. Na Moravě například již od roku 1575 podobně řádil Adam z Dietrichštejna, který okupoval Mikulovské panství. Roku 1602 Rudolf zakázal křesťanská náboženství a vyzval k zabavení křesťanských kostelů. V některých městech zakazovali pohřbívat mrtvé, deprivantizace majetku, věznění a vyhánění byly běžné, a roku 1605 arcibiskup sestavil seznam zaměstnání, která mohou vykonávat jen osoby se skatolickým průkazem.
Třebaže Rudolf napřed sliboval, že Židy nevyžene, roku 1605 chtěl v rámci skatolizace vyhnat i je. Byl již vydán příkaz k vystěhování, ale nakonec k němu nedošlo. Říká se, že tehdy stačilo, aby známý rabi Löw (Židy ovšem nazývaný Maharal) dětinskému Rudolfovi předvedl laternu magicu.
Habsburská skatolizační politika byla natolik brutální - Habsburkové se příliš často uchylovali k vyvražďování, věznění, loupení - že bylo často menším zlem obrátit se o pomoc k Turkům. Turci nebyli ve věcech víry takoví fanatici, a tak na územích, která dobyli, „bylo církvi dovoleno zůstat církví a křesťanům zůstat křesťany“. Alespoň teoreticky stačilo platit daň z hlavy, z individuality. Římská „církev“ ani Habsburkové však žádné individuální myšlení - ani po zaplacení - netolerovali. Uherské šlechtě, využívající pomoci Turků, se podařilo si v bojích s Habsburky zajistit řadu politických a náboženských práv. Například po povstání Štěpána Bočkaje, které vypuklo v Uhrách poté, co tam Rudolf roku 1604 zakázal všechna křesťanská náboženství a vyhlásil jako jediný povolený skatolický kult, byla uherským stavům roku 1606 Matyášem zaručena plná náboženská a politická svoboda (Bočkaj však byl ještě téhož roku zavražděn).
...Nizozemští mořští gézové, bojující proti habsburské nadvládě, dokonce nosili na kloboucích stříbrnou plaketu s nápisem: „Lepší Turci než papeženci“.

České stavy však ani v této době nepochopily vážnost situace - ať již byla dána Rudolfovou duševní nemocí nebo tím, že nechal za sebe vládnout jiné - a ještě se snažily z ní vytěžit. Poté, co se Habsburkové sami tajnou rodinnou úmluvou rozhodly Rudolfa nahradit jeho bratrem Matyášem, české stavy zachovaly Rudolfovi podporu výměnou za podepsání Majestátu (roku 1609), zaručujícího na podkladě České konfese náboženskou svobodu - i pro královská města a poddané
Matyáš se zpočátku proti Rudolfovi spojil s uherskými a rakouskými protestantskými stavy. Tak vznikla roku 1608 uhersko-rakouská konfederace, ke které se připojila i Morava. Čechy, Slezsko, ani Lužice se přes naléhání Karla staršího ze Žerotína, vůdce moravských stavů, nepřipojily. Rudolf tehdy českým stavům slíbil, že už nebudou politické procesy, a že nebude další deprivantizace. Odmítl však přistoupit na svobodu náboženství. Morava se tehdy připojila tak ochotně (na rozdíl od roku 1618, kdy se k povstání odhodlaly naopak dříve Čechy) hlavně proto, jak na Moravě řádil a jaké násilnosti tam páchal olomoucký biskup, kradinál František z Dietrichštejna.
Češi očekávali trochu vděku, ale místo toho na českém sněmu roku 1609 Zdeněk z Lobkovic, Slavata z Chlumu a Bořita z Martinic, se kterými si notoval papežský poradce, požadovali vyvraždění všech českých neskatolíků pomocí vojenského tažení. Pravděpodobně jako provokace byla tehdy v Praze nařízena povinná účast na skatolickém procesí. Perzekuce za neúčast na procesích byly za Rudolfovy vlády už dříve oblíbeným nástrojem skatolického teroru. Nešlo však jen o provokace. Po obsazení hlavních úřadů skatolíci obsadili i správu většiny měst. Nebyla to náhoda - stejným způsobem postupovali Habsburkové v Rakousku, právě stejným způsobem tehdy okupovali jezuité Polsko.
Češi začali jednat o pomoci s německými protestantskými stavy, pak i s moravskými a slezskými. Za těchto okolností nakonec Rudolf II. Majestát, který povoloval Českou konfesi - na jejíž povolení byla vázána platnost jeho vlastního zvolení, podepsal.

Reakcí jezuitů na Majestát bylo, že si uložili čtyřicetihodinové modlení za vyvraždění českého národa. 
Několik měsíců na to již Václav Budovec z Budova, vůdce českého sněmu, varuje před úklady „některých škodlivých duchovních a politických osob náboženství římského“, které pravděpodobně chystají vojenský vpád do Čech, likvidaci obyvatel a deprivantizaci jejich majetku.
V lednu 1611 vtrhl na Rudolfovo pozvání do Čech s vojskem jeho bratranec, bratr pozdějšího Ferdinanda II. Štýrského, Leopold Habsburský, pasovský (a štrasburský) biskup. Vpadl do Prahy, vyvraždil Malou Stranu a obsadil Pražský hrad. Pasovští teroristé vyvražďovali obyvatelstvo už cestou přes jižní Čechy do Prahy, a pak po svém ústupu z Prahy systematicky vyvražďovali obyvatelstvo středních a jižních Čech další čtyři měsíce. Vraždili i své důstojníky, kteří s vyvražďováním civilního obyvatelstva nesouhlasili. Třebaže byla pasovským teroristům dána amnestie a zaplaceno výpalné již v polovině května, vyvražďovali obyvatelstvo středních a jižních Čech až do července.
Za pasovským vpádem zcela jistě stála i ona „jezuitská pacholátka“, třebaže se je nepodařilo nikdy usvědčit. Hlavně bývají jmenováni Zdeněk z Lobkovic, Slavata z Chlumu a Bořita z Martinic.

Kolik vlastně bylo skatolíků, že si tolik dovolovali? 	Obvykle se i u autorů, kteří jim nijak nepřejí, setkáváme s nejnižším odhadem kolem 10 %. Skutečnost však bude pravděpodobně trochu jiná. Ona obvykle uváděná necelá jedna desetina totiž platí jenom celkově pro šlechtu. A pokud byla roku 1609 ve vyšší, kariéristické šlechtě skatolíků jedna čtvrtina a v rytířském stavu jedna patnáctina, můžeme předpokládat, že tato klesající tendence u společensky níže postavených vrstev pokračovala, a že to tedy bylo u městského a vesnického obyvatelstva ještě méně. Pokud nejvyšší purkrabí Adam ze Šternberka jako skatolík (ale mírný) na sněmu roku 1609 žádal, aby byli skatolíci chráněni - tedy v podstatě prohlášeni za chráněný druh, protože je jen jeden skatolík zhruba na třicet podobojích, není velký důvod mu nevěřit. Vycházejí nám tedy 3 %. Samozřejmě, že lze odhad zvýšit tím, že budeme za skatolíky automaticky považovat poddané skatolických vrchností - ale proč to dělat? Patrně i do těch 3 % budou započítáváni poddaní, kteří byli skatolíky pouze z donucení vrchností, a poddaní vrchností za skatolíky pouze vydávaní.
Tím, že neskatoličtí autoři z opatrnosti - nebo aby skatolíkům „vyšli vstříc“, sami začali používat údaj víc než trojnásobný, dali sami skatolíkům návod, ti výsledný údaj opět víc než ztrojnásobili, a tak se dnes setkáváme s fantasmagorickým údajem 30 %. ...Už jen zbývá tento údaj opět víc než ztrojnásobit, a tvrdit, že u nás nikdy žádní neskatolíci nebyli...
Možná ale nebude souhlasit ani počet podobojí. Po celé 16. století je utrakvistická církev v rozpadu, Jednota bratrská a luteránská církev jsou zakázané. Panoval naprostý nedostatek kněží, a tak zvláště na venkově značná část obyvatel, možná převážná většina, nebyla v kontaktu s vůbec žádnou církví.
...Podobně bude třeba snížit i odhad českých bratří. U šlechty to byla roku 1575 také necelá desetina. A jelikož Jednota bratrská nikdy nebyla masovou církví, nemůžeme předpokládat nějakou „masovou základnu“ na venkově.

Každopádně u nás však byl značný počet protestantů. V 16. století proběhla druhá německá kolonizace. Ta tehdy zřejmě nebyla pociťována jako nějaký německý vpád, protože jednak Němci v té době byli protestanti, a Češi pro pokles počtu obyvatel ani neměli zájem sami málo úrodné pohraniční kraje osídlovat. Protestantští Němci byli Čechům rozhodně bližší než skatoličtí Češi, protože jako „žáci Husovi“ byli víc Čechy než skatoličtí odrodilci (kteří byli zase víc Němci než Čechy). Hranice mezi národnostmi tehdy nebyla až tak přísně dána jazykem. I když v té době docházelo mezi Čechy a Němci ke sporům o užívání kostelů, hlavně o to, kdo bude hradit jejich údržbu.

Také k oficiálnímu upalování čarodějnic u nás v předbělohorské době nedocházelo. Pokud někde k něčemu podobnému došlo, jednalo se o amatérské skutky některých „horlivých“ šlechticů nebo radních.
A třebaže za oficiálním upalováním stáli sadističtí homosexuálové, kteří upalovali ženy buď z pouhé nenávisti nebo jako sexuální konkurenci, dokonce i v tom se u nás jeho nasměrování někdy ubíralo přímo opačným směrem. - Roku 1590 byl například upálen učitel, který po svých žácích vyžadoval homosexuální styk.

V letech 1579-1594 vyšla šestidílná Bible kralická (podle tiskárny v Kralicích u Náměšti nad Oslavou), překlad Jednoty bratrské. Její jazyk se stal normou spisovné češtiny. Na Slovensku byl užíván jako „bibličtina“ ještě v polovině 19. století.

I když nebyl Matyáš zpočátku tak fanatický jako Rudolf, ve skatolizaci pokračoval. Nakonec se ukázal dokonce jako ještě horší. - Jak víme, Matyáš se stal pouhým nástrojem v rukou vídeňského biskupa Khlesla (od roku 1616 kradinála), který chtěl za každou cenu zahájit křižáckou válku.
Když krátce na to Marly, „papež hugenotů“, žádá o pomoc, Karel starší ze Žerotína mu odpovídá: „Jsme téměř ve stejném postavení jako za Rudolfa..., proto vám nemůžeme pomoci, protože musíme chránit sami sebe.“ A brzy bylo ještě hůř. Roztříštěná česká šlechta opět nebyla schopna se Matyášovi postavit.
Na sněm svolaný v lednu 1614 do Českých Budějovic s sebou Matyáš dokonce přivedl generála Buquoye, který tam byl veřejně prohlašován za vůdce připravované vyvražďovací křižácké výpravy proti neskatolíkům. České stavy zřídily obranný výbor, který měl zasedat v Praze, a který měl být připraven v případě potřeby sebrat vojsko. Rakouské stavy ze stejného důvodu v roce 1614 odmítli dát Matyášovi peníze na válku s Turky - když věděli, že by peníze byly ve skutečnosti použity na válku proti nim.

Majestát nikdy ani nezačal být dodržován. Na mnoha místech naopak pokračovala násilná skatolizace. V Praze v letech 1615-1617 probíhal skatolický teror, s mnoha uvězněnými. Zavřeni byli například všichni kožešníci, za to, že nešli na skatolické procesí. 
Jediným protestantem, který zastával nějaký vyšší úřad, byl Jindřich Matyáš Thurn. Dostal ho od Matyáše odměnou za to, že pomohl Matyášovi na trůn. A možná také proto, že nebyl Čech...

Matyášův nástupce Ferdinand Štýrský, zvaný také Krvavý, byl bratr neblaze proslulého masového vraha Leopolda Pasovského, a sám se už předtím „proslavil“ tím, jakým brutálním způsobem vyvražďoval protestanty ve Štýrsku.
Zmanipulovaná „volba“ Ferdinanda Štýrského jako následníka na český trůn je považována za začátek třicetileté křižácké války - masového vyvražďování a vyhánění všech obyvatel křesťanských, reformovaných vyznání skatolickými Habsburky a jejich spojenci ze všech území, na která se dostanou. I soudobý stavovský historik Pavel Skála ze Zhoře ve své Historii české hodnotí tehdejší události tak, že „všeobecné a osudné neštěstí celého národa i Království českého“ začalo přijetím Ferdinanda za následníka trůnu na sněmu roku 1617. Tedy nikoli defenestrací, jak se nám snaží mnozí „historici“ namluvit, a jak dokonce Skálovi ze Zhoře lživě podsouvají.
Hned na to následovalo pronásledování a vyhrožování vraždou těm, kdo Ferdinanda nevolili. Všichni byli zbaveni úřadu, některým byl deprivantizován jejich majetek. I Matyáš Thurn byl zbaven úřadu, a byl předvolán před „soud“.
Hned po Ferdinandově „přijetí“ jako následníka došlo v Čechách na jeho popud k dalším provokacím ze strany skatolíků - k boření neskatolických kostelů a věznění a mučení neskatolíků. Posledních pár neskatolíků bylo zbaveno úřadu. Bylo vydáno nařízení nařizující deprivantizaci veškerého majetku křesťanských církví a jeho předání skatolickému kultu. Hned na to bylo nařízeno, aby byly všechny rukopisy před vytištěním předkládány k cenzuře do České kanceláře. První sekretář Pavel Michna z Vacínova vykřikoval, že jakmile se Ferdinand chopí moci, pošle do Prahy armádu, a všichni neskatolíci v Praze budou vyvražděni. Další skatolíci mluvili o vraždách stavovských vůdců.
Stupňoval se teror ve městech, skatolíci tvrdě pracovali na tom, aby města ovládli. Poslední městské rady byly okupovány skatolíky, kdo se proti jejich zločinným praktikám ozval, byl uvězněn. Tito noví skatoličtí radní nejenže často neuměli mluvit česky - číst a psát neuměli žádným jazykem. Jedinou jejich kvalifikací bylo skatolictví. Tato okupace městských rad skatolíky byla později také jedním z hlavních důvodů, proč se města hned nepřipojila k povstání.

Třetí pražská defenestrace, kterou 23. května 1618 začalo české stavovské povstání, byla zcela legálním činem. V právním dodatku k Majestátu je totiž výslovně stanoveno, že za jeho porušování má být viník vyhozen z okna.
Po provedení improvizovaného soudu, při kterém byli označeni za škůdce země, byli císařští místodržící Vilém Slavata z Chlumu a Jaroslav Bořita z Martinic, spolu se sekretářem Filipem Fabriciem, vyhozeni z oken kanceláře (v Ludvíkově křídle Pražského hradu) do hradního příkopu. Třetí z trojice hlavních „jezuitských pacholátek“, Zdeněk z Lobkovic, přezdívaný „Dlouhý“, nejvyšší kancléř (a patrně největší zločinec, po jehož defenestraci se volalo již roku 1609), za kterého se česká kancelář podobala více nějaké kněžské konsistoři než kanceláři království, se „neproletěl“, protože pobýval u Matyáše ve Vídni.
Tato defenestrace však již byla poněkud „pohnojena“. Svržení totiž spadli do hnoje nebo do hromady odpadků a moc se jim toho nestalo. (A tak vznikla legenda, že jim pomohla „panna“ Marie. - V tom případě nejen, že by to nebyla panna).
Pouze Slavata, který utrpěl podle učebnic úraz na hlavě, podle Skály ze Zhoře „v lůnu“ (a také dostal přes prsty, protože se při vyhazování chytil okna), byl odnesen do domu zrůdné Polyxeny z Lobkovic (známé to české čachtické paní), manželky jejich společníka Zdeňka z Lobkovic. Když Slavata slíbil, že se bude chovat slušně, stavové mu dovolili léčit se v Teplicích v lázních. Toho využil k útěku za Ferdinandem Štýrským. Potom strávil dva roku v Pasově u biskupa Leopolda (který pár let předtím vyvraždil Malou Stranu) a vypracovával plán na deprivantizaci všeho českého majetku.

Jindřich Matyáš Thurn, který se stal hned na to vrchním velitelem stavovských vojsk, byl již roku 1609 velitelem stavovského vojska, které mělo Rudolfa přimět, když tak přes svůj slib odmítal učinit, k podepsání Majestátu, a později velel stavovským vojskům při obraně Prahy za vpádu pasovských teroristů.
Z Českého království byla vypovězena jezuitská teroristická organizace. Pražské jezuitské teroristické výcvikové středisko bylo předáno dominikánům, kteří objekty užívali před rokem 1556, tedy před příchodem jezuitů. (Čeští „kacíři“ tak tedy paradoxně „restituovali církevní majetek“.)
Je zajímavé, že i Matyášův rádce, kradinál Khlesl, po defenestraci radil k mírnosti a ústupnosti. Ferdinand Štýrský jej však bez Matyášova vědomí unesl, zavřel, a samozřejmě si pro sebe zabavil všechen jeho majetek. Následovalo křižácké tažení Habsburků proti Čechám. První rok byly v bitvách s císařskou křižáckou armádou stavovská vojska úspěšná. Pak však začala nabývat převahu křižácká vojska.
České stavy se spoléhaly na podporu západní Evropy, ale v tom se Češi již tehdy - a ne naposledy - zklamali. Aby vídeňská vláda získala sympatie vlád evropských zemí, předstírala, že je ochotna s českými stavy jednat. - Přesně stejně, jako později NATO předstíralo ochotu jednat s Jugoslávií před zahájením bombardování v roce 1999. Samozřejmě, že nechyběla ani další protičeská propaganda.

Habsburkové byli i oficiálně sesazeni z českého trůnu a českým králem byl zvolen - volby se účastnily všechny země koruny české - Fridrich Falcký (byl falckým kurfiřtem), poslední český král. 

Jisté je, že ke třicetileté křižácké válce, která bývá také nazývána první evropskou válkou, by došlo i bez stavovského povstání. Vývoj událostí byl již dán předem. Připomeňme si, že již před volbou Ferdinanda Štýrského císařem například kolínský kurfiřt předpovídal, že Habsburkové budou raději riskovat dvaceti- ba i čtyřicetiletou válku, než aby se vzdali Čech. ...Válka však byla třicetiletá pouze pro ostatní země. Pro České země, pro něž ustanovení vestfálského „míru“ neplatila, skončila až vznikem první republiky - koncem habsburské okupace a hegemonie římské „církve“. Byla tedy třistaletá.
Nejlépe informované osoby byly tedy již dlouho předtím přesvědčeny, že válce, habsburskému útoku, nebude možné zabránit. Vysvětlovat ji defenestrací, to je až pozdější výklad. Defenestrace nesloužila ani jako záminka, do té míry, jako sloužil později atentát na Ferdinanda d'Este v Sarajevu jako záminka k zahájení dlouho připravované první světové křižácké války.
O postupu protireformace, včetně „řešení české otázky“, podobně jako i o způsobu jeho provedení - „plánu tří třetin“, bylo rozhodnuto, ne-li již dříve, tedy na tridentském koncilu (případně tam byl postup upřesněn). Čekalo se jen na vhodnou příležitost.
Hledat nějakou souvislost mezi stavovským povstáním a pobělohorským řáděním Habsburků je proto scestné. Nějaká záminka by se vždycky našla - a kdyby jí bylo, podobně jako později v případě první světové války, zastřelení Ferdinanda, bylo by na tom aspoň něco pozitivního. Dokonce se nedá ani tvrdit, že by stavovské povstání vyvražďování českého národa uspíšilo. Je totiž i možné, že jej naopak oddálilo.
Již u tehdejších současníků nacházíme názory, že se v Čechách bojuje za Evropu, že Češi pozvedli zbraně proti Habsburkům a jezuitům na obranu nejenom vlastní, ale celé Evropy, všech zemí ohrožených plány Habsburků na vytvoření „universální monarchie“.
(Jezuité jsou zde zmiňováni proto, že Skatolická teroristická liga byla od roku 1617 právě jezuity zcela ovládána, podobně jako byl Ferdinand Štýrský zcela ovládán svými jezuitskými zpovědníky.)
A nešlo jen o západní protestantskou Evropu, ale také o Evropu pravoslavnou. Češi zahájili povstání v okamžiku, kdy Poláci vtrhli do Ruska, aby provedli konečný úder, a ohrožení Vídně českými vojsky bylo jednou z příčin, které polská vojska zastavily před závěrečným útokem na Moskvu. (Polský Zikmund III., kromě toho, že byl jezuitskou loutkou, měl za manželky sestry Ferdinanda Štýrského.) Proto také probíhala diplomatická jednání s Moskevskou Rusí, ohledně vojenské a finanční pomoci českým stavům. Tato vázanost povstání na východoevropskou politiku možná vysvětluje nejlépe, proč byla koordinace povstání s politikou západoevropských protestantských států tak špatná.

...Na rozdíl od odboje v roce 1547, kdy se nepodařilo domluvit se ani s německými protestanty, bylo možná stavovské povstání roku 1618 až překombinované. Bylo pojato příliš „zeširoka“, daleko víc do šířky než „do hloubky“. V očích západní protestantské Evropy však byla česká válka zřejmě jen přípravnou fází, která měla Habsburky vyčerpat před dalším bojem, a tak, jakmile se vyskytly problémy, anglická politika Čechy obětovala.
Proto býval Mnichov nazýván také novou Bílou horou a v boji proti fašismu se spatřovala paralela s třicetiletou křižáckou válkou. U Mnichova se však nebojovalo, a tak se dnes jeví jako přiléhavější, srovnávat bitvu na Bílé hoře s marnou obranou Jugoslávie, bojující také nejen za sebe, ale za celou Evropu proti NATO a Vatikánu - a celou Evropou zrazené a obětované.

Nešlo jen o anglického krále, který již někdy v době bitvy na Bílé hoře prodal Habsburkům sto děl. Jelikož byl Jakub I. synem skotské Bloody Mary, skatolické Marie Stuartovny, která byla popravena za přípravu atentátu (ve spolupráci s papežem) na královnu Alžbětu, nebylo to od něj až tak překvapující. Také se již roku 1615 snažil dojednávat sňatek svého syna se španělskou (a tedy habsburskou) princeznou.
„Vyznamenal“ se však také saský kurfiřt Jan Jiří, který se rovněž přidal na stranu Habsburků - za postoupení Horní a Dolní Lužice Sasku. Jan Jiří, agresivní opilec, byl vůbec protestant na baterky. Ostatně už jeho děd Moric se dal k Habsburkům a v bitvě u Mühlberku roku 1547 bojoval na straně Ferdinanda I. proti svému strýci, kurfiřtu Janu Fridrichovi, tehdejšímu českému spojenci. Teď bojoval Moricův vnuk - Jan Jiří na straně vnuka Ferdinanda I. - Ferdinanda II. Pro úplnost dodejme, že zradil i původní spojenec, uherský král Gábor Bethlen.
Naděje na úspěch povstání českých stavů tehdy byly minimální. Evropská politická scéna byla totiž již natolik zpracovaná habsburskými a vatikánskými agenty, že nebyla naděje na nějakou podporu.

Podobně byla zpracována i česká šlechta. Šlechta byla zcela nejednotná jak nábožensky, tak politicky. Připomeňme si rozpad utrakvistů na novoutrakvisty a staroutrakvisty nebo tvrdé perzekuce šlechticů sympatizujících s reformující se Jednotou bratrskou. A konečně, šlechta přestávala být jednotná i národnostně - bylo tu 10 % nově přistěhované cizí, převážně skatolické šlechty.
Jak víme Habsburkové a Vatikán po několik desítiletí vynakládali značné částky na to, aby z řad české šlechty získali konvertity - kolaboranty. (Takovými čerstvými poturčenci byli například defenestrovaní místodržící Jaroslav Bořita z Martinic a Vilém Slavata z Chlumu nebo pozdější staroměstský masový vrah Karel z Lichtenštejna.)
Po dlouhou dobu navíc také podíl na moci naprosto neodpovídal náboženským poměrům. - Viz obsazení 100 % úřadů (po převratu v roce 1599) pouze skatolíky, kterých bylo v Čechách jen několik málo procent. (...Jak víme, nebyli „ani 4%“. - Nanejvýš 4 % se uvádějí pro Prahu, s tím, že šlo vesměs o cizince. Pro celou zemi to bude jistě ještě výrazně méně.)

Problémem také byla skutečnost, že se Morava zpočátku k povstání pro opatrnictví Karla staršího ze Žerotína nepřipojila. Morava se k povstání připojila až poté, co ji české vojsko, vedené Matyášem Thurnem, osvobodilo od okupační správy, v čele s kradinálem Františkem z Dietrichštejna.
Problémem bylo i to, že stavovská ústava byla na tehdejší poměry a „vkus“ příliš demokratická, s velmi omezenými pravomocemi krále. - Podobně přece později západ „musel“ zlikvidovat příliš demokratickou Jugoslávii, s velmi omezenými pravomocemi prezidenta... Dnes samozřejmě můžeme slyšet, že tato ústava demokratická nebyla, že byla „diskriminační“, protože skatolíkům zaručovala stejná práva jako protestantům jenom za podmínky, že se zřeknou otevřeného nepřátelství a provádění teroristických akcí. Opěvovat dobu před touto ústavou, případně celé 16. století, jako dobu větší náboženské snášenlivosti, je scestné. Snášenlivost mezi snášenlivými a nesnášenlivými prostě nefunguje. „Rovnoprávnost“ mezi snášenlivými a nesnášenlivými, kterou například stanovoval Majestát, není ve skutečnosti žádnou rovnoprávností. Představa o možnosti rovnoprávného soužití mezi protestanty a skatolíky byl jen velký omyl. Jak víme, skatolická „církev“ a snášenlivost jsou neslučitelné. V případě konfliktu se skatolickou „církví“ totiž proti sobě nestojí dva názory, ale názor proti diagnóze. ...Věděl to i Matyáš Thurn, když říkal, že jakýkoli pokus o smír protestantů s Ferdinandem Štýrským je nemožný a nesmyslný.
...Problém také byl, že ne každému vyhovovalo Fridrichovo kalvínské vyznání. To vyhovovalo spíš českým bratřím, ale ne luteránům, kterých byla většina.

A také tu máme onen zcela odlišný přístup k Čechům a k Čechám, ve srovnání se sousedními zeměmi. Vždyť i v samotném Rakousku byla tolerance k protestantům větší než tady (například už Maxmilián II. povolil rakouským stavům protestantství, které v Čechách nepovolil). Ze strany Říma jde patrně o snahu o likvidaci českého národa, jakožto národa, který dal vznik reformaci. Dokonce i vůdcové stavovského povstání si tuto skutečnost plně neuvědomovali, a tak po bitvě na Bílé hoře neprchli. Masové vyvražďování nečekali. Zdá se, že někteří vůbec netušili, že v plánu je právě genocida.
Nešlo dokonce ani o součást vyvražďování Slovanů. Povstání se přece účastnily, kromě uherských a rakouských, také moravské, slezské a lužické stavy. K bezprostřednímu vyvražďování však došlo jen v Čechách. I pokud si vezmeme celou pobělohorskou dobu, nikde nebyl skatolický teror tak intenzívní a nikde netrval tak dlouho jako v Čechách. ...Tento rozdíl se projevuje i dnes. Například v žádném jiném státě se nepřepisují dějiny a nelikviduje výuka dějepisu tak jako u nás.

Udává se, že daleko lepší vyhlídky pro povstání by byly v roce 1609, kdy proti Habsburkům ještě stála Francie, v čele s Jindřichem IV. ...A odhaduje se, že by tehdy stačilo několik let svobody, a skatolictví by v rakouském mocnářství úplně vymizelo. - Místo toho vše dopadlo úplně jinak.

V létě 1618 zaútočili habsburští teroristé na český stát ve dvou proudech, které směřovaly do jižních Čech a na Moravu. Následovalo vyvražďovací křižácké tažení Habsburků proti Českým zemím. 
...Vzhledem k tomu, že Grimmelhausen ve své knize popisuje, jak císařští žoldáci násilím nutili vesničany, aby jim vylizovali zadky, není výraz rektolizace žádnou nadsázkou, a na rozdíl od oficiální zkomolené verze tohoto slova má reálný základ.

Porážka stavovských vojsk 8. listopadu 1620 na Bílé hoře znamenala jednak konec českého povstání, ale také je všeobecně považována za konec renesance.
...Není proto udivující, že Jan Sarkander, který byl tehdy zatčený za to, že jel do Polska domluvit vyslání vojenských oddílů polského krále Zikmunda III. (vyhnaného pro skatolizační snahy ze Švédska a plně ovládaného jezuity) proti českým stavům, byl roku 1995 prohlášen za sratého. Jan Sarkander se ovšem také „vyznamenal-nevyznamenal“ jako nájemný vrah najatý na Matyáše (v době Matyášova sporu s Rudolfem roku 1608). „Nevyznamenal“, protože se mu vražda nepovedla. Předtím ve své skatolizační „horlivosti“ mučil a vraždil na holešovském panství na Moravě, okupovaném Lobkovici.
Vypravuje se, že v předvečer bitvy byli mnozí přední skatoličtí velitelé proti útoku, ale že byl jejich odpor zlomen poté, co se objevil karmelitán Dominicus, který přinesl Maxmiliánovi Bavorskému, vrchnímu veliteli spojených teroristických armád Habsburků a Skatolické ligy, od papeže meč ošetřený černou magií. Křižáci své „zázračné“ vítězství v bitvě na Bílé hoře ihned vysvětlovali tím, že jim pomohla „panenka“ Marie. Podle jiné verze se jim však podařilo podplatit zásobovače stavovského vojska, který pak vojákům vydal dvojnásobný příděl rumu.
Papež Pavel V. dal hned po zprávě o bitvě sloužit děkovnou černomagickou mši a svolal děkovné procesí, na kterém jej ze samého děkování ranila mrtvice.

Španělští Habsburkové ihned po bitvě na Bílé hoře naléhali, aby bylo vyvražděno veškeré obyvatelstvo bez rozdílu, podobně jako při vyvraždění albigenských, dokonce si spočítali, že k provedení akce by bylo třeba čtyřicet tisíc španělských vojáků, k nimž by se připojila lehká polská jízda. V podmínkách rakouské byrokracie ovšem došlo k průtahu, během kterého si vojenští velitelé české území rozkradli, a pak neměli příliš chuti provést tento plán úplně „do důsledků“.
Po bitvě na Bílé hoře pokračovala v odporu proti Habsburkům Morava, byla však okupována do ledna roku 1622. Pak už v boji pokračovali jenom Valaši (v té době již evangeličtí, původně šlo o pravoslavné obyvatele, přišlé z Rumunska a z přilehlých oblastí dnešní Ukrajiny). Valašští vůdci (celkem přes třicet) pak byli povražděni roku 1623 v Olomouci. Také povstání na Náchodsku roku 1622 bylo poraženo.
A Ferdinand II. začal řádit. Jeho sadismus je dobře patrný z dopisu papeži: „Byli bychom hodni Boží milosti, kdybychom se zbaběle slitovali nad poraženými?“ (Výrok je ovšem někdy přičítán jemu, a někdy Maxmiliánovi Bavorskému.)
Ihned se navrátili jezuitští teroristé, byla jim svěřena cenzura, dozor nad knihkupectvími a tiskárnami, a nad veškerým školstvím. Také samozřejmě spálili 50 000 knih.
Byla zrušena pražská universita. V plánu bylo dokonce budovu Karolina zbořit a postavit tam katovnu. Následoval zánik veškerého školství. (Universita měla v předchozí době nad školstvím dohled).
Jezuitští teroristé roztloukli náhrobek i kosti kališnického arcibiskupa Jana Rokycany. Zničen byl i hrob Jana Žižky v Čáslavi. Z kostelů byly vyházeny pozůstatky všech neskatolických kněží, i nedávno pohřbené mrtvoly, jako v kostele sv. Jiljí. Zničeny byly i všechny „nevhodné“ sochy a obrazy.
Často se kritizuje kalvínská „očista“ chrámu sv. Víta, odstranění ozdob, považovaných kalvinisty za přebytečné, za vlády Fridricha Falckého. Jezuitská „očista“ však byla i v případě chrámu sv. Víta nesrovnatelně důkladnější. Nehledě na Týnský chrám, který zpustošili úplně ... a všechny kostely v zemi.

Dne 21. června 1621 bylo na Staroměstském náměstí v Praze zavražděno dvacet sedm účastníků povstání - tři páni, sedm rytířů a sedmnáct měšťanů.
Mezi zavražděnými na Staroměstském náměstí byl i jeden z největších vzdělanců Jednoty bratrské i českých dějin, Václav Budovec z Budova. Dvanáct let studoval po celé Evropě, naučil se „jazyky hlavních národů“ a spřátelil se s mnoha učenci. Pak strávil sedm let jako vyslanec v Cařihradě, kde se naučil turecky a arabsky. Studoval islámský systém, ale také pravoslaví. Napsal roku 1593 Antialkoran, vydaný ovšem z důvodu cenzury teprve roku 1614.  (Třebaže šlo o velmi ostrý polemický spis proti islámu - nebo právě proto - jeho protivníkům to nebránilo v tom, aby jej obviňovali z toho, že přestoupil na islám.) Rozsudek roku 1621 zněl: po utětí pravé ruky čtvrcení za živa a pak přibití kusů těla na šibenici. Pro české národní buditele byl Budovec „poslední Čech, jako byl Brutus poslední Říman“.

Hned po staroměstském vraždění došlo k rozsáhlým deprivantizacím. Celkem byly deprivantizovány nejméně tři čtvrtiny Čech. Byly to deprivantizace takového rozsahu, že s nimi můžeme srovnávat jenom deprivantizace, ke kterým došlo v Českých zemích po roce 1989. Majetek získali hlavně cizí vojenští velitelé a další vraždící lůza ustašovského typu, ze které pak vznikla pobělohorská, převážně cizí, skatolická šlechta.
Kromě toho se o majetek hlásila také „církevní“ vraždící lůza, v čele s arcibiskupem Loheliem. Jejich drzost šla tak daleko, že tvrdili, že jim patří dvě třetiny země, a že je chtějí „vrátit“. Nicméně ani ti si tehdy netroufli dožadovat se „vrácení“ chrámu sv. Víta, který byl vždy majetkem státu.
Pod záminkou, že jsou váleční zločinci, byli roku 1621 vypovězeni (tehdy ještě pouze vypovězeni, byť pod pohrůžkou zavraždění jich samých i těch, kdo by je skrývali, a také dost narychlo - z Prahy do tří dnů, ze země do osmi dnů) neskatoličtí kněží, zpočátku kromě luteránů. Následující rok i ti. Kostely byly okupovány skatolickým kultem. Všechny úřady byly obsazeny skatolickými kolaboranty.

Roku 1622 pak dochází k druhé vlně deprivantizace, pod zcela absurdním názvem „generální pardon“. Tuto druhou vlnu vedl v Čechách opět masový vrah, zastupující říšský protektor Karel z Lichtenštejna, na Moravě olomoucký biskup kradinál Dietrichštejn. Karel z Lichtenštejna byl i hlavou penězokazeckého syndikátu, sestávajícího z největších zločinců té doby. V souvislosti s těmito finančními podvody bývá často jmenován Žid Baševi, který ke gangu největších zločinců patřil. - Byl to takový tehdejší „Kožený“.
Kolaborace Židů s habsburskými okupanty za třicetileté války je velmi temnou skvrnou v dějinách českých Židů. ...A přitom prozíravějším muselo být už tehdy jasné, že spolupráce s deviantně násilnickými Habsburky může skončit jedině Terezínem.

V roce 1624 byla zakázána všechna křesťanská náboženství. Povolen byl pouze skatolický kult, židovské náboženství bylo trpěné. Habsburkové zřídili protireformační komise a začali s prováděním násilné rektolizace, s hony na neskatolické kněží, a se systematickým vyvražďováním obyvatelstva za pomoci vojska a jezuitských „misionářů“. Značná část z těchto „misionářů“ totiž ve skutečnosti vůbec žádnou misii neprováděla, ale pouze loupila a vraždila. Následovalo jedno nařízení o zabavování majetku a vyhánění neskatolíků za druhým. Roku 1626 bylo městským úřadům nařízeno zabavovat neskatolické knihy. Sněm byl okupován skatolickými preláty.
Neskatolíkům bylo pod hrozbou zavraždění nařízeno odevzdat majetek a vystěhovat se ze země. To se však vztahovalo pouze na neskatolické stavy, prostým neskatolickým poddaným bylo naopak vystěhovat se zakázáno a bylo nařízeno jejich vyvraždění, takže museli odcházet tajně nebo pod ochranou protestantských vojsk. Mnozí šlechtici prý teprve v této době pochopili, že v plánu Habsburků a jezuitů je úplná genocida českého národa. Následovala největší vlna emigrace.
V roce 1630 pak byla na nátlak arcibiskupa Harracha také zavedena na „věčné časy“ daň ze soli ve prospěch skatolického kultu.

Roku 1631 saská vojska na půl roku osvobodila Prahu. Část emigrantů se vrátila. V Týnském chrámu byly pohřbeny hlavy zavražděných účastníků povstání, vystavené do té doby na Staroměstské mostecké věži. Značná část obyvatel přestoupila na luteránství. Opět byli vypovězeni jezuitští teroristé. Do odporu se tehdy houfně zapojovalo vesnické obyvatelstvo, neboť již nemohlo skatolický teror snášet. - Již po celý rok 1630 bylo povstání v Krkonoších a v Krušných horách. Ernest Denis uvažuje o tom, že podmínky pro všeobecné povstání byly tehdy daleko lepší než v roce 1618, že v této době by zrušení poddanství znamenalo konec Habsburků, ale opět na to nikdo nepomyslel.
V roce 1632 pak teroristé Albrechta z Valdštejna dobyli za pomoci zrady loretánských kapucínů Prahu a habsburská okupace byla obnovena. Navrátilí emigranti museli opět odejít do emigrace. Habsburská vojska řádila neuvěřitelným způsobem. Je i dost symbolické, že prameny zvláště jmenují hlavně lehkou chorvatskou jízdu, a popisují ustašovské způsoby mučení a vraždění obyvatelstva. (Již na počátku války, kdy se ještě chovali „mírněji“, dostali vojáci této chorvatské jízdy rozkaz, aby si každý pořídil kyj na pobíjení civilního obyvatelstva, patrně proto, aby neamortizovali erární zbraně.)
Došlo k další deprivantizaci - v rozsahu odhadovaném na tři milióny zlatých. Prováděla ji přímo Valdštejnova „frýdlantská“ deprivantizační komise. (Deprivantem se Valdštejn stal, respektive individuality byl zbaven, pravděpodobně v mládí jezuity.)
Roku 1636 okupoval řád španělských benediktinů klášter Na Slovanech. V letech 1636-1644 řád bosých karmelitánů přestavěl kostel německých luteránů na Malé Straně, který okupoval. Nic nepomohlo, že byli němečtí luteráni natolik tolerantní, že si na stavbu kostela původně Nejsvětější trojice dokonce najali skatolického stavitele, a tak je první barokní stavbou v Praze. Kostel byl dokonce „otočen“ - proti všem pravidlům byl oltář postaven na západě a vchod na východě - aby se mohlo pro potupu šlapat přes místo, kde původně stál protestantský oltář. Kostel přejmenovali na P. Marie „Vítězné“ - podle porážky na Bílé hoře. (Jde o kostel, ve kterém je známé „jezulátko“, které karmelitánům dala česká „čachtická paní“, Polyxena z Lobkovic.) Kostel mistra Jana Husa, který byl severně od kostela Nejsvětější Trojice, karmelitáni (roku 1654) samozřejmě zbořili.

V roce 1643 došlo ke třetímu valašskému povstání. Následujícího roku bylo opět brutálně zmasakrováno, za masového mučení a vraždění. Bylo spácháno asi dvě stě masových vražd. Vyvrcholením bylo masové vraždění v Brně, kdy byli mnozí ze zavražděných čtvrceni zaživa a jinak zrůdně mučeni.

Roku 1645 Švédi porazili habsburská vojska v nejkrvavější bitvě třicetileté křižácké války (na našem území) u Jankova na Benešovsku, nedaleko Blaníku. Osvobodit Brno z rukou posádky habsburských teroristů se jim však ani po 112 denním obléhání nepodařilo. V souvislosti s obléháním Brna skatolíci často opěvují jezuitského teroristu Středu, který snad dělal okupační posádce politruka.
V roce 1648 se Švédi pokusili osvobodit také Prahu, ale neúspěšně. Pověsti o tom, že Prahu hájili „studenti a profesoři vysokých škol“ (v pražském Klementinu je dokonce socha takového „studenta“), nejsou zcela přesné. Žádné vysoké školy tehdy v Praze neexistovaly, bylo tu jen pár jezuitských „studentů flanďáctví“, či posluchačů jezuitského teroristického výcvikového střediska.
Nechutné opěvování „hrdinných obránců“ Prahy nebo Brna před Švédy rozhodně není na místě, protože tato města byla strategickými body, a jejich osvobození by mohlo změnit výsledek třicetileté křižácké války. (Navíc se přitom zastírá, že český stát nebyl ve válce se Švédy, ale ve válce s Habsburky.) A hlavně nešlo o žádné hrdinství, ale o fanatizmus jezuitských teroristů. Velkou chybou Švédů bylo, že tehdy skutečnost, že bojují proti teroristům, a ne proti „pravidelné“ armádě, zcela podcenili.
Ještě zkreslenější je tvrzení, že Švédi ukradli rudolfínské sbírky. Poté, co část odvezli ještě před válkou Habsburkové, po vyplenění Prahy křižáky v roce 1620, a odvezení zbytku sbírek Sasy, již Švédové jenom paběrkovali. Navíc pak švédská královna Kristina, která ještě roku 1650 vydala nařízení zakazující upalování čarodějnic na územích Německa obsazených švédskou armádou, brzy změnila názor a roku 1654 přestoupila na skatolictví. Nejcennější předměty z „rudolfínských“ sbírek, které Švédi odvezli před skatolíky z Prahy, pak odvezla Kristina s sebou do Říma, kde jsou ve Vatikánu dodnes. Pokud by se mělo žádat o vrácení těchto uměleckých předmětů, adresa je tedy jinde než ve Švédsku. A byla to také Kristina, kdo už při projednávání vestfálského „míru“ zradil vyhnané české protestanty. Přesto měl později Havel tu drzost žádat Švédy, aby mu odvezené předměty „vrátili“. ...Myslím, že je víc než symbolické, že později Kristinu na divadle ztvárnila právě Havlova žena Dagmar.

Třebaže byly české stavy Habsburky s oblibou obviňovány, že jsou ve spojenectví s Turky, byli to naopak právě Habsburkové, kteří udržovali za třicetileté křižácké války s Turky spojenectví, a kteří nakonec, právě díky spojenectví s Turky, třicetiletou křižáckou válku vyhráli. Spojenectví Habsburků s Turky dohodl v Cařihradu již před stavovským povstáním, v letech 1616-1618, zrůdný Heřman Černín z Chudenic, který pak jako jediný z obyvatel všech zemí Koruny české bojoval na Bílé hoře proti Čechům. Smlouva s Turky platila na dvacet let, a tak jel Černín ke konci třicetileté křižácké války, roku 1644, do Cařihradu znovu, spojeneckou smlouvu obnovit.
Toto spojenectví Turků s Habsburky, uzavřené roku 1644, bylo ve svém důsledku nejnásilnějším činem v turecké historii i ve světové historii vůbec. (I když na druhou stranu nebylo uzavření tohoto spojenectví, vzhledem k mnohasetleté spolupráci Říma s Turky, zase až tak překvapivé.) Nebýt něj, moc Habsburků a Říma skončila a vývoj se ubíral zcela jiným směrem. Od trhání fíkového listí v ráji nenajdeme žádný bod obratu, který by byl tak klíčový. Právě skutečnost, že se opět dostali k moci Habsburkové, kteří již mleli z posledního, a skatolický kult, který byl téměř vytlačen protestantstvím, vedla k násilnému vývoji příštích století, který pokračuje dodnes - k době plné neobyčejně krvavých válek, která je však zároveň i dobou zcela nekontrolované populační exploze. (Populační exploze, způsobená skokovým nárůstem porodnosti, začala právě v době po třicetileté křižácké válce.)
Právě tímto opětným návratem Habsburků k moci bylo umožněno, aby se habsburství vyvinulo ve fašismus.

Obvyklá interpretace je, že válka skončila pro Řím a pro Habsburky nepříliš úspěšně. Opak je pravdou. Hlavního cíle dosaženo bylo. - České země byly ponechány na pospas Habsburkům. Moc Říma se posunula pořádný kus na východ (a na sever). ...Připomeňme si také, že Čechy byly do třicetileté křižácké války v dané oblasti jedinou zemí bez zastoupení kléru v politice.
Během třicetileté křižácké války byl v Čechách důsledně proveden „plán tří třetin“ - jednu třetinu obyvatel vyvraždit, druhou vyhnat, a třetí násilně poskatoličtit - plán, který později, ve 20. století, oficiálně vyhlásili fašističtí ustašovci a snažili se jej provést na srbském národu. Po celou dobu války probíhalo na celém území intenzívní vyvražďování civilního obyvatelstva habsburskými armádami.

Po odchodu švédských posádek byly České země trvale okupovány nikoli dočasně umístěnými habsburskými vojsky. Opět následovaly deprivantizace a vypovídání neskatolíků ze země pod hrozbou vraždy. V případě prostých poddaných byla nařízena deprivantizace jejich majetku a jejich zavraždění.
Pokud se násilností dopustila i protestantská vojska, jak zdůrazňuje Ernest Denis, za krutosti boje nese vinu vždy útočník, a tím podle něj byli v první řadě jezuitští teroristé, kteří své habsburské loutky zcela ovládali. (Tato zásada přirozeného práva - že veškerou vinu za oběti boje nese útočník - samozřejmě platí i pro husitskou dobu, kdy útočníky byli křižáci, a pro dobu pozdějšího nacismu, kdy útočníky byli hákoví křižáci.)

V roce 1650 byl na památku „konečného řešení české otázky“ v Praze na Staroměstském náměstí, v místě, odkud byla dříve nejlepší vyhlídka na tribunu, na které byli vražděni čeští páni, vztyčen mariánský sloup. Nápis na něm zněl: „Na oslavu porážky kacířského království“. V roce 1918 byl lidmi, vracejícími se z tábora na Bílé hoře, tento sloup stržen. Není divu, že po roce 1989 brzy vznikla fašistická skupina (jejím předsedou se stal opat strahovského kláštera), která již má vyrobenou jeho kopii, a chce jej tam co nejdřív opět postavit.
Roku 1650 bylo také vydáno nařízení vrchnostem vyhnat ze svých panství Židy. - Židé měli být koncentrováni v ghettech. ...Privilegium, které jim roku 1623 vydal Ferdinand II., vydrželo jenom do konce války.

Jak píše Frances A. Yatesová, po Bílé hoře byla renesanční filosofie nahrazena karteziánskou mechanistickou naukou. Třicetiletá křižácká válka byla čistě protirenesanční, tedy zaměřená hlavně proti tomu, co se dnes nazývá novým paradigmatem.
Je proto i dost symbolické, že v bitvě na Bílé hoře bojoval na straně křižáků jako žoldák také sám René Descartes (1596-1650), zakladatel pravého opaku renesančního myšlení - karteziánství. Dostal tam prý i po hlavě a ležel několik hodin v bezvědomí. Zlé jazyky proto mohou tvrdit, že celá dnešní rigidně materialistická, na karteziánství založená věda, má původ právě v tomto jeho úrazu.
Na místo renesančního myšlení, které mělo i jiný než pouze materiální a rozumový rozměr, s Descartem nastoupila barokní „filosofie“, kterou plně vyjadřuje jeho výrok: „nesouložím, ale pořád na to myslím - a tedy jsem“, který je pro renesančně myslícího člověka, ale i pro kohokoli alespoň trochu soudně myslícího, dost těžko pochopitelný. ...Ernest Denis používá v souvislosti s barokním „myšlením“ výrazy pověrečný materializmus a materialistický mysticizmus.
Staré Město pražské v roce 1649 dostalo do znaku doprostřed městské brány ruku s mečem, symbolizující zákaz vstupu všech duchovních idejí, která je ve znaku hlavního města Prahy dodnes.

Když píšu o českých církevních dějinách, musím napsat trochu víc o Jednotě bratrské. Ta zpočátku vznikala pod vlivem učení husitského myslitele Petra Chelčického, který psal asi od roku 1421, a který ve svém učení v některých směrech zašel ještě dál než první husité.
Petr Chelčický byl sedlák nebo zeman, žil ve vsi Chelčice u Vodňan. K husitství se nejspíš dostal prostřednictvím faráře Vojtěcha, který byl roku 1420 upálen ve skatolických Budějovicích. Navštěvoval Betlémskou kapli v Praze, pravděpodobně se znal s Janem Husem, Jakoubkem ze Stříbra a dalšími představiteli reformace. Později se však o nich vyjadřuje, že „pili z vína kurvy veliké“, kterou míní římskou „církev“. Z Wycliffa přejímá i popření transsubstanciace, čehož se ještě Hus neodvážil. V době Chelčického však již jiní reformátoři, například táborský Mikuláš z Pelhřimova (Biskupec), postoupili ještě dál, a v přijímání viděli pouhou symboliku. Chelčický v traktátu O trojím lidu odmítl nadřazenost některých skupin. Do jeho učení však proniklo násilí ve formě odmítání obrany, které skatolická sekta od počátku diverzně vpašovávala do učení různých duchovních společností (například valdenských, kterými byl Chelčický ovlivněn), aby je učinila neškodnými. Své názory vykládá obšírněji v Postile a v Sieti viery pravé.
Kališnický arcibiskup Rokycana za ním poslal kolem roku 1450 skupinu svých žáků, vedenou svým synovcem Řehořem Krejčím, bývalým správcem Emauzského kláštera. Roku 1457 Jiří z Poděbrad této skupině dovolil usadit se ve vsi Kunvaldu v podhůří Orlických hor. Toto datum je považováno za oficiální vznik Jednoty bratrské. Roku 1467 pak tito první bratři založili samostatnou církev, první samostatnou církev dlouho před Lutherem, a začali světit své vlastní kněze. Jednota bratrská se však jen pomalu zbavovala svých rigidních názorů.
Ustoupením od zásady dobrovolné chudoby a zákazu obrany se ale nakonec Jednota bratrská otevřela i šlechtě a měšťanstvu. Začal růst počet jejích členů a vliv. Proto ji Vladislav Jagellonský roku 1508 „Svatojakubským mandátem“ (který mimo jiné nařizoval pálení bratrských knih) zakázal. Přesto její vliv stále rostl. Jednota bratrská také ihned navázala styky se západní reformací. Po vystoupení Luthera se začala sbližovat s luteránstvím, po vzniku kalvinismu však měla blíž ke kalvínskému učení. Nositeli radikálních myšlenek se tak stali právě členové Jednoty bratrské.
...Již roku 1520 vydal český rytíř Oldřich Velenský knihu, ve které dokázal, že apoštol Petr nikdy nevstoupil do Říma, natož aby tam byl umučen. Jak dodává, „římský papež se velmi lehkomyslně a ukvapeně pyšní tím, že je Petrovým nástupcem“. Tato kniha, která mimo jiné inspirovala Luthera, byla tak dobře napsaná, že si ve Vatikánu mysleli, že ji napsal Erasmus Rotterdamský.

V roce 1530 do Jednoty bratrské veřejně vstoupila řada šlechticů. Stavovský odboj roku 1547 proto byl téměř povstáním Jednoty bratrské. Do roku 1547 bylo těžiště Jednoty v Čechách, po tomto roce na Moravě.
Velkou slabostí Jednoty, kterou byl poznamenán i její biskup Jan Augusta, však bylo prohlašování vzdělání za zbytečnost.
Proti tomu se postavil Jan Blahoslav, autor Filipiky proti misomusům (1567), který byl bratrským biskupem v Ivančicích na Moravě. Byl také pedagogem - předchůdcem Jana Komenského. Bratrské školství zvelebil natolik, že české bratrské školy v té době byly nejlepšími v Evropě. Jeho překlad Nového zákona se stal inspirací pro překlad Kralické bible, což byl první překlad celé bible z původních jazyků. V jejím šestidílném vydání představoval Blahoslavův Nový zákon šestý díl.
Českým bratrem byl i v roce 1547 zavražděný knihtiskař Jan Olivetský, který se tak jmenoval podle Litomyšle. Čeští bratři totiž svým sborům dávali biblická jména, a „Na hoře olivetské“ byl název jejich domu v Litomyšli.
Jednou z nejvýraznějších postav Jednoty bratrské i našich dějin pak byl již zmiňovaný velký vzdělanec Václav Budovec z Budova, zavražděný roku 1621 na Staroměstském náměstí. Jelikož kromě toho, že byl jedním z hlavních vůdců stavovského povstání, napsal také Antialkoran, nevíme, za co byl vlastně zavražděn. ...Jestli za odpor k Habsburkům, nebo za „hanění“ islámu.

I když se k Jednotě bratrské v předbělohorské době hlásilo asi 2-3 % obyvatelstva, byla to silně výběrová církev, takže její vliv byl nepoměrně větší. Byla to církev hlavně inteligence a šlechty. (Jejím členem byl i Petr Vok z Rožmberka, poslední z rožmberského rodu.) A byla to opět bratrská šlechta, kdo se hlavně účastnil stavovského povstání, což také přispělo k volbě Fridricha Falckého, který jí byl blízký svým kalvinismem.
Za pobělohorské rektolizace odešli roku 1625 zbylí moravští čeští bratři do Uher - hlavně na dnešní Slovensko, do Skalice, Púchova a Lednice, čeští čeští bratři hlavně do polského Lešna, které bylo tehdy díky své vrchnosti svou tolerancí v jezuity okupovaném Polsku světlou výjimkou, a ve kterém žila již asi osmdesát let česká komunita, která se sem uchýlila před habsburským útlakem.

Vůbec nejznámějším představitelem Jednoty bratrské však bezesporu je Jan Amos Komenský (Jan Amos Segeš Nivnický, * 1592 v Nivnici u Uherského Brodu, rodina pocházela z blízké vesnice Komňa - takže by tedy měl být spíše Komeňský, + 1670 v Amsterodamu, pochován v Naardenu). Komenský studoval na bratrských školách a na kalvínsky orientovaných universitách v Herbornu a Heidelbergu. Později se soustředil hlavně na pedagogickou činnost, kterou chápal v duchu humanismu a renesance, jako výchovu k plnému lidství. Jeho dílo však představuje i poslední pokus o syntézu všech oblastí lidského poznání. Také sní o civilizaci založené místo na manipulaci a násilí na komunikaci. Komenského učebnice nakonec převzali do svých škol i jezuité, protože naučit své žáky pořádně latině prostě museli. Za samozřejmou Komenský považoval výuku dívek. ...Jak se zpívá: ...založil jim dívčí školu, učil je tam rokenrolu...
V letech 1614-1618 působil Komenský jako kazatel a rektor bratrské školy v Přerově. Roku 1618 se přestěhoval do Fulneku. Zajímavé je, že tento „největší Čech“ byl ve Fulneku správcem německého bratrského sboru. Ve Fulneku žil do roku 1621, kdy musel prchnout. V roce 1623 spálil fanatický kapucínský mnich na fulneckém náměstí za zpěvu zfanatizovaných dětí Komenského knihovnu. V letech 1621-1628 se Komenský skrýval na různých panstvích bratrských šlechticů (hlavně na východočeském panství Karla staršího ze Žerotína, v Brandýse nad Orlicí), z jejichž obsáhlých knihoven načerpal další podněty.
Komenský také byl roku 1649 zvolen posledním českým biskupem Jednoty bratrské. Komenským ovšem bratrská biskupská posloupnost nezanikla. Přešla přes jeho zetě a vnuka na ochranovské seniory.

Komenský se nakonec nedočkal ani posmrtného uznání v Holandsku. Holandsko, které se mezitím stalo skatolickým, se totiž rozhodlo Komenského muzeum v Naardenu, s jeho hrobem, zrušit. Nakonec od svého plánu na úplné zrušení muzea prozatím upustili, za podmínky, že provoz muzea budou platit „kacířští Češi“. ...Je to tím absurdnější, že Komenský strávil ze svého dospělého života delší část v Holandsku než v Českých zemích (a tím, že muzeum navíc založili sami Holanďané).

V roce 1722 pak byla Jednota bratrská obnovena na hornolužickém panství hraběte Mikuláše Ludvíka Zinzendorfa založením obce Herrnhut, známé také pod českým jménem Ochranov. Zde však již mluvíme o moravských bratřích, neboť základem nové Jednoty byli převážně přistěhovalci z Moravy, potomci členů německého bratrského sboru, který ve Fulneku vedl Jan Amos Komenský. 
Tato nová Jednota bratrská se odtud postupně rozšířila po celém světě - vlivem misionářské činnosti, které se intenzívně věnovala již od roku 1732. Nejúspěšněji kupodivu mezi grónskými Eskymáky, kteří se tak stali moravskými bratry.

Pozoruhodný je už sám vývoj Jednoty bratrské, jejíž plné jméno bylo Jednota Bratří zákona Kristova, která vznikla jako sekta odmítající vzdělání a obranu proti násilí, poučila se, že takový směr nikam nevede, a tak nakonec vedla dvě protihabsburská povstání (1547 a 1618) a dvakrát dosáhla vrcholu v evropském školství - poprvé v bratrských školách v druhé polovině 16. století, a podruhé v osobě Jana Amose Komenského.
Ve druhé polovině 16. století byly české bratrské školy nejlepšími v Evropě. Šlo o obdobu dnešních středních škol, škola v moravských Ivančicích byla od roku 1574 dokonce vysokým učením. Vysokou školou se stala roku 1583 i bratrská škola ve Velkém Meziříčí. Pravděpodobně zde byla i spolupráce s židovskou školou v moravském Mikulově - cesta z Prahy do Mikulova vedla přes Ivančice a Velké Meziříčí. Židé té doby byli totiž velmi vzdělaní. Legendární Rabi Löw, který byl v letech 1553-1573 inspektorem moravských židovských škol, se sídlem právě v Mikulově, se zajímal o řadu vědních oborů, a měl dokonce podobné pedagogické názory jako později Jan Amos Komenský.
Jak jsem již psal, po vystoupení Luthera se Jednota bratrská začala sbližovat s luteránstvím (za Augusty), po vzniku kalvinismu (za Blahoslava) však měla blíž ke kalvínskému učení. Mimo jiné proto, že na rozdíl od luteránství kalvinismus i nadále hlásal právo na povstání.

Pro úplnost si dodejme, že na Moravě, kde byla v té době větší náboženská tolerance než v Čechách, zhruba ve stejné době pobývala také početná německá protestantská sekta novokřtěnců (anabaptisté, habáni). Byli to hlavně následovníci německého reformátora Tomáše Müntzera, prchající po porážce selského povstání. První skupinu, která pak pobývala v Mikulově, přivedl roku 1526 Baltazar Hubmaier. Po jeho upálení (1528) vedl moravské novokřtěnce až do svého upálení (1536) Jakub Hutter, podle něhož se nazývají také huterité. V prvních deseti letech přišlo z jižního Německa a z Rakouska, kde je Ferdinand I. upaloval, asi 15 000 osob. Přes pronásledování se novokřtěnci na Moravě udrželi a rozšířili. Odhady jejich pozdějšího počtu se různí. Uvádí se až 70 000. Po roce 1622 museli i novokřtěnci utéci. Odešli do Uher, což tehdy, jak víme, znamenalo hlavně Slovensko.
...Přes „tradiční“ pohled na Moravu jako na skatolickou zemi se na Moravě udržela větší náboženská tolerance než v Čechách i po třicetileté křižácké válce.

Renesance není znovuzrozením starého Říma, jak se často tvrdí, ale znovuzrozením Byzance. Renesance znamená obnovení byzantské vzdělanosti, ne kopírování Říma. Pokud jde o renesanční vzdělanost - humanismus, je to dost jednoznačné. Pokud jde o renesanční architekturu, ta vznikla s dost velkým zpožděním za humanismem, a paradoxně se rozšířila právě v době, kdy byl již humanismus potlačován. Přesto se uvádí, že první generace renesančních architektů (Filip Brunelleschi ve Florencii) čerpala ze starokřesťanské - tedy opět Byzancí ovlivněné architektury. Teprve další generace se začala inspirovat stavbami starého Říma. Architektura byla v Římě také v podstatě tím jediným, co přetrvalo nesčetné germánské a jiné vpády. Z „nehmotné“ kultury se v Římě nezachovalo v podstatě nic. „Církevní“ knihovnu začíná budovat až Petrarca v Avignonu. Ať to zní dnes sebeparadoxněji, díla řeckých a latinských předkřesťanských filosofů se k nám nedoslala přes Řím, ale právě přes Byzanc. Proto se renesance rozbíhá naplno až po roce 1453, po pádu Byzantské říše - po dobytí Byzance Turky, kdy byzantští učenci museli prchnout do Evropy. Opožděný nástup renesance, jakožto stavebního slohu, možná můžeme vysvětlit i tím, že humanistům gotika vyhovovala, jako dostatečně pohanská.
Po vypuknutí renesance v plné síle - po roce 1453 - si „církev“ uvědomila nebezpečí, a hned se pustila do útoku. Prvním papežem, který se neúprosně postavil proti právě se vzmáhající renesanci, byl Pij II., původním jménem Aeneas Sylvius Piccolomini, který je dosud někdy považován za humanistu. Je to dost absurdní, protože přinejmenším poté, co se stal papežem, se stal také největším antihumanistou a nepřítelem renesance vůbec. Připomeňme si, jak se postavil proti renesančnímu Jiřímu z Poděbrad. A byl to právě Aeneas, kdo hned, jak se stal papežem, odmítl podřízenost papeže koncilu, kterou zprvu hlásal, a naopak opět prosazoval papežskou světovládu. Tím dal papežům zcela nekontrolovatelnou moc a umožnil tak nástup v podstatě nepřetržité linie homosexuálních papežů (až na pár bisexuálních výjimek), počínaje jeho nástupcem Pavlem II., kterého oslovoval „boží Marie“. Ti pak, kromě toho, že likvidovali jakýkoliv náznak humanismu, renesance, sebenepatrnější projev duchovnosti a individuality vůbec, z nenávisti k ženám zavedli upalování „čarodějnic“ a později jeho novodobější formu - zákazy potratů. Těžko říci, jestli byl homosexuální i Aeneas. Ve svých pornografických knihách homosexualitu chválil, což však v té době bylo módou. Jeho vztah k Lukrécii však byl každopádně zvláštní.

Rozhodující etapou v boji proti renesanci a humanismu byl tridentský koncil, který se konal v letech 1545-1563. (I když můžeme v podstatě říci renesance = reformace, přesto považují za správnější mluvit o protirenesanci, a ne o protireformaci, neboť cílem nebyl jenom boj proti reformním snahám, ale proti renesančnímu myšlení vůbec.)
Na tridentském koncilu bylo stanoveno, jak má vypadat výzdoba kostelů (třpytivé cetky a krev) - de facto na něm bylo vymyšleno baroko. A můžeme říci, že renesancí zvráceného Říma je právě baroko - se svým homosexuálním klérem a sadistickými výjevy.
Koncil zakázal, z podnětu Karla Boromejského, stavbu kruhových kostelů a kaplí, které byly prohlášeny za „pohanské“ - čímž ovšem bylo myšleno byzantské. ...Připomeňme si Byzancí ovlivněné karolínské a otonské rotundy, a centrální renesanční stavby, čerpající ze stejného zdroje.
Také teprve od koncilu se rozjíždí skutečně ve velkém sadistické mučení a upalování „čarodějnic“ - podle odhadů byly upáleny až dva milióny žen. Předtím šlo „jen“ o tisíce až desetitisíce, navíc do vydání Kladiva na čarodějnice nešlo o systematické upalování žen, ale o upalování příslušníků různých křesťanských směrů, bez rozdílu pohlaví. - Až v této době k tomu měl Vatikán vytvořen dosazováním milenců do funkcí dostatečně rozsáhlý aparát.
 Šlo o boj proti heterosexualitě, s hlavním cílem oslabit protestanty tím, že budou zbaveni možnosti sexu. Z toho důvodu byla na koncilu vymyšlena svátost manželství, které se předtím nebralo tak vážně. ...Jak říkám, ženám byly nadále nabízeny dvě možnosti: buď „pod čepec“, nebo na hranici. (V oblastech východní Evropy, které byly pod vlivem byzantské církve, k žádným honům na „čarodějnice“ nedošlo.) „Třetí pilíř“ protisexuální reformy - zákaz potratů - se tehdy prosadit nepodařilo. V době koncilu je ještě i „církev“ schvalovala, pak je sice Sixt V. v roce 1588 zakázal, a hned na to Řehoř XIV. roku 1590 zákaz zrušil.

Protirenesance je v myslích Čechů odedávna spojována právě s Habsburky a s jezuity. Ti se zejména po Bílé hoře společně snažili zpřetrhat kontinuitu kulturního vývoje českého národa s předešlým obdobím a dát mu zcela jiný směr i cíl.
Jezuitská „duchovní cvičení“, která jezuité prováděli sami na sobě, bývají správněji nazývána vymítáním duše, a jejich činnost vzhledem k obyvatelstvu bojem proti duši. Cílem jezuitů vždy bylo, jak u svých členů, tak u všech obyvatel potlačit individualitu, zbavit je lidství, odstranit svědomí, a vytvořit ze všech pouhé nástroje, dálkově řízené loutky.
Ovšem prováděli i jiná „cvičení“. Voršilky jsou v podstatě jezuitky, ženskou větví jezuitské teroristické organizace, jezuitskými „černými vdovami“. Voršilské kláštery bývaly stavěny těsně vedle jezuitských teroristických výcvikových středisek. Můžeme se dočíst o tom, že často bývaly spojeny tajnou chodbou, jezuité s voršilkami plodili děti, a ty pak rituálně obětovali. Pod voršilským klášterem v Kutné Hoře bylo nalezeno 1200 dětských koster. Tyto kostry nebyly shromážděny za nějakou přehnaně dlouhou dobu, ale za pouhých třicet let - klášter byl dostaven roku 1743 (byť ne úplně), jezuitské výcvikové středisko bylo přeměněno v kasárna roku 1773. ...Také si můžeme připomenout roli voršilského „řádu“ v pozdější známé kauze loupeže Národního divadla. Spojitost voršilek s jezuity, kteří právě divadlo používali k propagandě, je víc než výmluvná.
Jezuité dobře znali a v praxi používali zásadu, že pouze národ zbavený své historie se může stát národem otroků. Proto se vždy a všude snažili ovládnout tisk, divadlo, školství - všechny prostředky k ovlivňování veřejného mínění. Jejich činnost spočívala (kromě intrik a zločinů) v praní mozků a v přepisování historie. Na jezuitské přepisování dějin pak současní autoři, kteří popírají dobu temna nebo nacistické koncentráky atd., plně navazují. Je dost dobře možné, že vlivem jezuitského školství, jehož cílem bylo zbavit lidi individuálního myšlení, je celý školský systém poznamenán dosud. Jak si jinak vysvětlit, že se stupněm dosaženého vzdělání klesá přirozená inteligence a roste ovlivnitelnost propagandou a reklamou? Vždyť průzkumy veřejného mínění typu, že na Santa Klause věří nejvíc mladší lidé s vysokoškolským vzděláním, a nejméně lidé důchodového věku a voliči komunistické strany, mluví samy za sebe. ...A uvádí se také, že se stupněm vzdělání roste i počet teroristů.

S kvalitou jezuitského školství to nikdy nebylo tak slavné, jak se často tvrdí. Ještě roku 1638 proto Ferdinand III. (který se jinak jezuitů ve všem zastával) jezuitům zabavil majetky někdejší university Karlovy, ze kterých měli vydržovat právnickou a lékařskou fakultu, protože nebyli schopni tyto obory vyučovat. Cílem jezuitského školství ostatně od samého počátku nebylo přinášet nějaké vzdělání, ale naopak právě pokročilé české školství likvidovat.
Doba největšího rozkvětu jezuitského řádu byla i dobou největšího úpadku vzdělání. I podle skatolíka a konzervativce V. V. Tomka jezuité zdrželi vývoj o víc než o století.
V pozdější době, kdy měli jezuité na školství v podstatě monopol, kdy téměř žádné jiné školství než jezuitské neexistovalo, muselo být logicky buď nejlepší nebo nejhorší - záleží jen na tom, co si kdo vybere. Ale ani tento monopol nebyl úplný, a zejména piaristé (také „církevní“ školský řád) úroveň jezuitského školství kritizovali (i když i oni sami při výuce používali podobné metody jako jezuité, ale na rozdíl od nich byli například příznivěji nakloněni češtině).
I po spojení zbytků Karlovy university s jezuitskou kolejí v Klementinu pod názvem Universita Karlo-Ferdinandova v roce 1654 pak, po dřívějších zkušenostech, vyučovali na právnické a lékařské fakultě světští učitelé (můžeme říci i „civilní“ - vzhledem k tomu, že zakladatelem jezuitského řádu byl voják). Jezuitům bylo i pak dovoleno na úrovni university učit jenom flanďáctví.
Po třicetileté křižácké válce - a po celé 17. století - vázla dokonce i protirenesance právě na tom, že jezuité nebyli schopni vyškolit ani dostatek skatolických kněží - a to byl právě obor, na který se po celou dobu specializovali.
Byli z toho tehdy dost zoufalí, protože, jak sami jezuité uvádějí, vlivem častých průchodů švédských vojsk ke konci války se dvě třetiny násilně skatolizovaného obyvatelstva vrátily k původní víře. Tím je ovšem asi myšleno městské obyvatelstvo, protože podle jiných údajů byl vliv skatolizace na venkově po celé 17. století nulový. Po celou druhou polovinu 17. století v Čechách navíc působili tajní protestantští kazatelé, se kterými se lidé scházeli v jeskyních a po lesích. Na Moravě se ani nemuseli skrývat, protože mnohé vrchnosti tam protestantství tolerovaly.

Oficiálně však probíhala skatolizace na většině území rychle a úspěšně. Oficiálně však také byl za skatolíka prohlášen každý, kdo se z donucení jedinkrát dostavil ke zpovědi. Pokud už víckrát nepřišel, byl považován za vlažného, ale už navždycky za skatolíka. A samozřejmě i seznamy těch, kteří se ke zpovědi takto dostavili, byly falšovány, aby to vrchnost měla ještě výš dobré.
Pokud jde o předchozí dobu války, nebyla situace pro skatolíky samozřejmě lepší. Roku 1624 byla obsazena každá čtvrtá fara. Když byli vyhnáni protestantští faráři, kteří tu i přes zákaz pobývali, výsledkem bylo, že roku 1641 už byla obsazena pouze každá osmá fara. Roku 1626 kapucín Valerián Magni píše, že pokud se započítají venkované, jsou v Čechách kacíři téměř všichni. Naprostá většina obyvatelstva tedy po dlouhou dobu vůbec nebyla v kontaktu s „církví“, a jezuitští „misionáři“ se i sami chlubili, že přinášejí „křesťanství“ lidem, kteří o něm nikdy neslyšeli. Proč i přesto používali pro svou činnost výraz re-skatolizace, se poněkud vymyká logice. Sám arcibiskup roku 1641 uvádí, že všichni šlechtici jsou skatolíky jen naoko, čeleď mají protestantskou, a ke zpovědi nechodí nikdo. Pokud jde o horní města, zvláště Jáchymov, říká, že tam není skatolíkem ani jeden ze sta.
Jak víme, v Čechách zůstalo i později mnoho tajných neskatolíků, a po celé 18. století se do Čech pašovaly česky psané protestantské bohoslužebné knížky a zpěvníky - „špalíčky“.

Na rozdíl od předbělohorské doby, kdy měli Židé v tisku knih daleko volnější ruce než Češi, nyní jezuitští teroristé (poté, co se několik z nich naučilo hebrejsky) cenzurují i hebrejské knihy. Terorizují Židy a vymýšlejí si pokuty beze všech pravidel. Například již roku 1629 vymáhali na rabínovi pokutu 10 000 zlatých za druhé vydání knihy, jejíž první vydání sami schválili. Roku 1669 veřejně spálili tisíce hebrejských knih. Rabíni jim museli předkládat ke kontrole i svá kázání. Ještě zajímavější, než historie hebrejského nápisu na kříži na Karlově mostě, který musel „za trest“ nechat zhotovit a pozlatit jeden Žid, je historie soch „panny“ Marie a Jana Křtitele, které stály po stranách kříže (později byly nahrazeny dnešními Maxovými novogotickými plastikami). Ty museli „za trest“ zaplatit tiskaři židovských obřadních knih, za to, že neprovedli změny nařízené jezuitskými cenzory.

Jezuité vydávali ve velkých nákladech propagandistické pamflety katastrofální literární úrovně. Pro propagandu byl zneužíván hlavně mariánský kult, spojený s okázalými slavnostmi a procesími. K tomuto kultu zneužili i putování okouzlující krajinou, po trase provázené kapličkami nebo zastaveními křížové cesty. Zneužívali barokní výtvarné umění, hudbu a divadlo. (Se zneužíváním divadla, k čemuž je přivedla velká obliba studentského divadla pražské utrakvistické university, začali už roku 1558, krátce po svém příchodu do Prahy.)
Vydávat Bohuslava Balbína za důkaz toho, jací byli jezuité skvělí vlastenci, je zcela scestné. Je pravda, že se pro svůj Výtah z českých dějin dostal do konfliktu s purkrabím Bořitou z Martinic (synem onoho defenestrovaného vraha). Byl také odstraněn z Prahy, „aby tam neškodil“. Jeho „historie“ však byla ve skutečnosti jen úděsnou jezuitskou propagandou. Jeho odvaha šla jen tak daleko, že si dovolil napsat, že v Českých zemích byl kdysi král volen a mluvilo se v nich česky. Problém nebyl s jeho pojetím historie, ale s jeho vnímáním současnosti. Dával totiž jasně najevo, že se mu nezamlouvá nová cizí šlechta.
Jeho Obrana jazyka českého proti záměrům na jeho vyhubení (psaná latinsky, toto je přesnější překlad jejího velmi dlouhého názvu) proto také mohla vyjít, podobně jako mnoho dalších jeho knih, nejen téměř sto let po jeho smrti, ale také až po zrušení jezuitského řádu. I když i pak byl habsburskými úřady celý náklad zabaven (také přišel o místo cenzor), což se také málokdy uvádí. Česky tato kniha vyšla až za dalších sto let. ...V podstatě byla Čechům hozena jako kost psovi, když Habsburkové přeměnou Rakouska v Rakousko-Uhersko dali Maďarům federaci.
Také je zajímavé, jak právě ti, co se v tomto smyslu nejvíc ohánějí Balbínem, nechtějí nic slyšet o jeho odhadu ztrát obyvatelstva v Čechách za třicetileté křižácké války, které byly podle něj tak vysoké, že zbyla jen jedna pětina, a naopak tvrdí, že ztráty nebyly skoro žádné. Pokud jde o tvrzení, že všechny jeho problémy byly způsobeny pouze jeho pedofilií, ta by mohla být důvodem pro jeho přeložení (ani v tehdejším kléru však s touto úchylkou nebyl zcela jistě sám), ale sotva pro zastavení tisku Výtahu z českých dějin.

Po odchodu švédských vojsk se Habsburkové pustili do rozsáhlého skatolizačního tažení v duchu „obnoveného zřízení zemského“, které prohlašovalo jiné než římské vyznání za „zločin proti státu“. Hned zpočátku se „vyznamenal“ deviantně násilnický Caramuel z Lobkovic, ale jeho genocidní nařízení, která opět zakazovala i pohřbívat mrtvé, zastavil sám císař. V letech 1651-1654 pak prošla protirenesanční komise s vojenskými oddíly všemi kraji a prováděla násilnou rektolizaci. Byly zavedeny každoroční povinné zpovědi - všichni obyvatelé se museli dostavit k výslechu. Zpovědní výkazy se od roku 1656 zasílaly místodržitelské kanceláři. Byla kontrolována povinná účast poddaných při obřadech v kostelech. Následovala nová velká vlna emigrace. Právě tehdy odešlo poslední německé protestantské obyvatelstvo z pohraničních oblastí severních Čech do sousedního Saska a do Slezska. Za „první fázi“ skatolizace v této době se považuje období do roku 1680. Pak trochu polevuje, a druhá fáze nastupuje za Karla VI.
Jezuitští teroristé však nelenili ani v mezidobí: roku 1683 - k údajnému třístému výročí jeho smrti - na Karlův most umístili sochu Jana Nepomuckého. V rámci jezuitské propagandy pak byl v letech 1705-1714 celý most znešvařen tolik opěvovanými barokními sochami. (Abychom si přiblížili dnes posmívaný výraz „jezuitské tmářství“, připomeňme si, že jezuité osadili Karlův most sochami v souvislosti s úplným zatměním Slunce v Čechách v roce 1706. ...A připomeňme si, že vražda Jana Husa v Kostnici se také konala za úplného zatmění Slunce.) Na boku svatojiřské baziliky byla přistavena Nepomuckého kaple. Sochami měly být osazeny ještě výklenky na Nových zámeckých schodech, ale k tomu již nedošlo. Smyslem bylo určit trasu, po které měli věřící jít - ze Starého města přes Karlův most, po zámeckých schodech - a pak na Pražském hradě, v Nepomuckého kapli, odevzdat peníze. Letopočet úmrtí Nepomuckého byl nejspíš změněn (snížen o deset let) z důvodu, aby nemohl být Nepomucký spojován s pravou příčinou své smrti - král Václav IV. jej osobně umučil za to, že v roce 1389 zorganizoval pogrom na pražské Židy.
Za jezuity odchovaného Karla VI. doba temna a duchovního útisku vyvrcholila. Byl obnoven protirenesanční teror (poté, co poněkud polevil za vlády jeho bratra Josefa I., který jezuity ze svého dvora vyhnal). Karel VI. od roku 1717 vydával další a další patenty proti neskatolíkům, prohlašující neskatolictví za „zločin proti státu“, za který on nařizoval zavraždění. (Za zločin proti státu bylo ale neskatolictví prohlašováno i za Leopolda I., za Josefa I., a pak ovšem také za Marie Terezie.) Zavraždění nařizoval také za přechovávání neskatolíků a přinášení a rozšiřování neskatolických knih. Jezuité za ozbrojené asistence prohledávali domy podezřelých a hledali zakázané knihy. Mnoho knih bylo spáleno jenom proto, že byly psány česky. Součástí císařských patentů byl i zákaz „nedovoleného shromažďování“, který však byl také obsažen již v „obnoveném zřízení zemském“. Lidé podezřelí z „kacířství“ byli zatýkáni po tisících.
V roce 1729 byl Jan Nepomucký (ve skutečnosti Jan z Pomuka - i v tom zde máme obsaženou negaci) prohlášen za sratého. Tím mělo být dovršeno protirenesanční tažení, Nepomucký se měl stát symbolem vítězství protirenesance. ...Nevím, jestli bychom v něm, vzhledem k tomu, co se k jeho postavě váže, neměli spatřovat rovnou fašistický symbol. Aby mohl být někdo prohlášen za sratého, musí u něj být prokázán nějaký zázrak. V případě Nepomuckého „zázrak“ spočíval v tom, že když otevřeli jeho hrob, zjistili, že měl mozek velký jako jazyk. Součástí obřadu sratořečení byla v Praze i rituální vražda člověka se symbolickým jménem Tomáš Svoboda. Nepomuckého kult pak jezuité nejen intenzívně vnucovali českému obyvatelstvu, ale rozšířili jej i všude po světě, kde působili - například v Maďarsku a Bavorsku, ale i v zámoří. V Čechách měl kult Nepomuckého sloužit k vymýcení vzpomínky na Jana Husa. ...Snad za všechno mluví jezuitské řeči o potřebě „přeměny kacířských Čech na sraté“.

Pokus o zavedení upalování čarodějnic v této době v Českých zemích naproti tomu skončil fiaskem. Inkvizitor nejznámějšího procesu (na Šumpersku) byl totiž tak horlivý, že upálil i skatolického faráře (celkem upálil 104 osob). - Byl to prý jediný takový případ v celé Evropě na několik milionů upálených. Celkem však bylo v Čechách a na Moravě i tak, pokud se sečtou oběti méně známých procesů, upáleno několik tisíc lidí.
Ale nepálili se jen lidi. 	Roku 1729 vydal jezuita Antonín Koniáš (správně česky se jmenoval Koňas) komentovaný seznam zakázané literatury. Podle něj pak jezuité hledali zakázané knihy a veřejně je pálili. Sám Koniáš spálil na 60 000 knih. Někdy se uvádí menší číslo - bývá citován, jak se sám chlubí, že spálil 30 000 knih. To však není konečný počet, to byl ještě v plném „rozletu“.
Paradoxně právě v této době největšího temna, roku 1732, byl postaven první pravoslavný chrám v Praze, kostel sv. Mikuláše na Staroměstském náměstí. Postavili si jej mniši, kteří byli vyhnáni ze svého předchozího kláštera „Na Slovanech“. Do původně slovanského kláštera přišli v pobělohorské době španělští benediktini a vyhnaní slovanští mniši dostali náhradou budovu bývalé premonstrátské koleje, v sousedství sv. Mikuláše. Jejich řád byl později za josefínských reforem roku 1785 zrušen a pravoslavné bohoslužby v kostele byly obnoveny až roku 1874, kdy na pravoslaví přestoupila značná část české inteligence. Právě od této pravoslavné skupiny pak také vzešel podnět k vybudování pomníku mistra Jana Husa na Staroměstském náměstí.

Často také slyšíme o tom, jak jezuité při moru obětavě ošetřovali nemocné, a kolik jich přitom zahynulo. Ať však počítáme, jak počítáme, počet obětí moru byl u jezuitů ze všech skupin společnosti nejmenší. To buď o velké obětavosti nesvědčí - vypadá to, jako by se před morem spíš skrývali, nebo je tu ještě jiná možnost: Ošetřující personál onemocní jen zřídkakdy, neboť stykem s nemocnými, za dodržování hygienických zásad, si proti nemocem vytváří imunitu. Nešlo tedy ve skutečnosti o tak velký risk, neobětovali sebe, i když musíme připustit, že obětovali svůj čas, který mohli strávit „rozjímáním“.

Existenci doby temna je u dnešních autorů módní popírat. Podobně jako k nám, jak vymírají pamětníci, z Ameriky přichází popírání existence nacistického holocaustu. A tak je doba po Bílé hoře líčena jako doba, kdy měl člověk úžasné možnosti kariéry - stačilo přece jen vstoupit do římské „církve“ a naučit se německy. Ti samí autoři, kteří popírají dobu temna a takovéto věci tvrdí, však z nějakého nevysvětlitelného důvodu zároveň trvají na tom, že v letech 1948-1989 byla v Československu doba nesvobody, a nechtějí moc slyšet, že pokud chtěli dělat kariéru, mohli vstoupit do komunistické strany a naučit se rusky. Možná proto, že kariéru právě takovým způsobem dělali a dnes se k tomu nechtějí moc hlásit. (Existuje navíc jistý rozdíl: Pokud někdo kariéru „za komunismu“ dělat nechtěl, na rozdíl od Habsburků jej ke vstupu do strany nikdo pohrůžkou zavraždění nenutil.)
Na tvrzení, že to u nás v pobělohorské době nebylo tak zlé, jak se tvrdí, je možné říci jenom jedno: bylo to ještě horší. Vždyť v podstatě veškeré popisy pobělohorské situace u nás vznikají za habsburské cenzury, kdy nebylo možné říci naplno, jak se věci opravdu měly. Rozhodně není pravdou, že by pohled, který známe ze starších knih, byl „pouze pohledem z protestantského hlediska“. Naopak je až příliš upravený právě opačným směrem. Jednak mnozí z dnes odsuzovaných autorů protestanty nebyli, a pak i protestantští autoři skutečnost velice cedili, nejen z ohledu na cenzuru, ale snažili se vyjít skatolíkům vstříc, a vytvářeli jakýsi kompromisní „pohled“, který by byl přijatelný pro obě „strany“.
Je sice pravda, že v některých směrech nebyl ani po Bílé hoře útlak ještě tak velký jako dnes, ale hledat v barokní době něco pozitivního je čirou nekrofilií, jako celé baroko samo. ...Hledat něco pozitivního v baroku je podobné, jako se rozplývat například nad tím, jaký byl „skvělý pořádek a dokonalá organizace“ v nacistických koncentračních táborech, případně stejně nekrofilní, jako hledat něco pozitivního na dnešní době.
Dnešní „argumenty“, že Češi se neměli v roce 1618 co „bouřit“, protože jiní na tom tehdy byli ještě hůř, žádnými argumenty nejsou. Jak víme, genocida českého národa byla plánována, a nebýt publicity, kterou povstání vyvolalo, mohla by být „v tichosti“ provedena ještě důkladněji. Podobně tvrzení, že před rokem 1618 byla v Českých zemích tak velká náboženská svoboda, že se s tím „muselo něco udělat“, aby České země splňovaly evropské normy, vypovídají spíš o autorovi takového tvrzení, a ne o dané situaci. Navíc v případě Českých zemí nešlo o pouhý boj protestantů se skatolíky, jako v ostatní Evropě, ale o násilné vnucení skatolictví zemi, ve které nikdy nebylo.

Po zavedení nevolnictví i ve východní Evropě byla - podle plánu jezuitských teroristů na likvidaci pravoslavné církve - unijským diktátem v Brestu, roku 1596, podřízením pravoslavné církve na Polskem okupovaných částech Ruska papeži, násilím vytvořena „uniatská církev“. Po třicetileté křižácké válce se jezuitští teroristé pokoušeli „unii“ násilím zavést i na východním Slovensku a Podkarpatské Rusi, ale neúspěšně. Podařilo se to až za skatolické fanatičky Marie Terezie.

Asi ne neprávem přirovnává Ernest Denis pobělohorské Čechy k „jezuitskému státu“ v Paraguaji. (Tehdejší Paraguay zahrnoval i území patřící dnes Brazílii, Uruguaji a Argentině.) Jezuitská říše tam byla založena roku 1609 a vytrvala 150 let. V tomto „ideálním státě“ Indiáni nesměli mít žádný osobní majetek. Dokonce i kuchyňský nůž, který dostával každý novomanželský pár, nebyl jejich majetkem, ale byl pouze zapůjčen od jezuitů. (V podstatě šlo o první novomanželskou půjčku.) Podobně nesměli sami rozhodovat o svém čase a o své osobě, neměli právo na vlastní úsudek. Nesměli se učit španělsky, nebyla možná změna jejich postavení. Nebyla jim ponechána žádná svoboda. Byli stále pod dohledem a za nejmenší „přestupky“ byli přísně trestáni. Pracovali jenom za stravu, i oděv byl jenom zapůjčen. Ukázalo se, že jsou velmi zruční, a tak zlaté indiánské ruce vyráběly všechno, co existovalo v Evropě, např. i hodinky, hodiny, hudební nástroje, varhany, kněžská roucha, malovaly se obrazy, opisovaly se knihy, a to s takovou zručností, že bylo těžké rozeznat kopii od originálu. Z každé indiánské osady měli jezuité roční zisk 10 miliónů dolarů.

Dá se říci, že z českého národa zbylo pouze vesnické obyvatelstvo (nebo jak se píše, český národ byl redukován na selský stav). I to samozřejmě houfně odcházelo, a tak i z něj zůstali jen ti pasivnější nebo ti, kteří neměli vhodnou příležitost odejít, protože na jejich území nepřišla protestantská vojska, pod jejichž ochranou by mohli prchnout. Silná emigrace poddaných pokračovala i po třicetileté křižácké válce, v Čechách do Pruska a Saska, na Moravě do Uher (tedy na Slovensko).
Na venkově došlo v důsledku okupace skatolickými, převážně cizími „pány“ a skatolickým kultem k obrovským majetkovým přesunům. Nová cizí „šlechta“, přesněji vraždící lůza okupovala polovinu všech statků.
Nová, převážně cizí šlechta začala zároveň se skatolizačním terorem uplatňovat i další formu teroru. Začala zavádět novou ekonomickou formu - robotně nevolnický velkostatek, který se stal hlavní ekonomickou formou. Režijní velkostatek se mění na bezrežijní velkostatek, neboť všechny práce provádějí v rámci nucených prací zadarmo zotročení nevolníci. Na rozdíl od otroků však nevolníci nedostali ani najíst, a navíc si museli přinést i vlastní nářadí. Robota, která byla dříve nařizována jen jeden dva dni do roka, byla teď nařizována i několik dní, obvykle tři, ale i víc, týdně. Poddaní se mohli „bránit“ jenom tím, že při robotě práci v podstatě jenom předstírali. Uvádí se, že jejich produktivita byla při robotě osmkrát až desetkrát nižší, než když pracovali na svém. Také moc nepřekvapí, že největší útlak poddaných byl na územích okupovaných olomouckým biskupem.
Je zajímavé, jak ti, kteří tolik mluví o tom, že útlak nebyl tak zlý, protože nebyl všude stejný - záleželo na té které vrchnosti - dostatečně nezdůrazňují, že to platilo spíš pro náboženský útlak než pro útlak ekonomický. Z nové šlechty chtěli peníze v podstatě všichni, lidumilů bychom mezi nimi našli opravdu málo. Ale právě proto, že chtěli peníze pro sebe, nechtěli je dávat na kněze, na stavbu „církevních“ budov, nechtěli své poddané pouštět studovat na kněze, a tak byl také z tohoto důvodu kněží neustálý nedostatek. „Církev“ si navíc „podřízla větev“ tím, že si, aby podpořila rektolizaci, vymyslela devadesát svátků v roce, které měli lidé světit a nesměli o nich pracovat. Pro vrchnost bylo ovšem výhodnější, hnát lidi i o svátcích do robot ... a aby nebyl nablízku nikdo, kdo by jim do toho mohl mluvit. Být ohleduplnými po ekonomické stránce by je stálo peníze. Být méně přísnými ve věcech náboženství je nestálo nic. Naopak na tom vydělali. Rektolizace proto nebyla zdaleka tak účinná, jak se tvrdí.

Velké naděje byly vkládány do Josefa I. (1705-1711), který ze svého dvora odstranil všechny jezuity. Když mu papež hrozil klatbou, pohrozil mu vojskem. Roku 1710 Josef nařídil prozkoumat úroveň pražské university, ovládané jezuity. Jezuité se tehdy podivovali, jak to, že někdo shledává na jejich výuce něco špatného, když používají již 158 let stejné metody. ...Samozřejmě, že za pozdější vlády Karla VI. také k žádné změně nedošlo. (Pro ilustraci úrovně tehdejší pražské university: při moru, roku 1713, vydala lékařská fakulta infekční řád (pouze německy), kde proti moru doporučovala modlitbu, odříkávání žalmů, vzývání svatých, jako nejbezpečnější prostředek pak nosit škapulíř - amulet.)
Ale ani v Josefově případě bychom neměli být příliš optimističtí, neboť i on ve svém zákoníku stanovil za „čarodějnictví“ jako jediný možný „trest“ upálení na hranici. Také v něm rozšířil používání mučení. Samozřejmě, že Josef také nezrušil cenzuru, ale pouze jí pověřil, roku 1709, namísto „církevních“, státní orgány.

Karel VI. (1711-1740 ), fanatik vychovaný jezuity, pak všechny Josefovy pozitivní snahy zmařil. Vnitřní politiku vedl pouze terorem, v jehož rámci bylo opět, zejména v severovýchodních Čechách, známých svým tradičním „heretismem“, obyvatelstvo vyvražďováno i vojskem. Děti nedostatečně skatolicky „uvědomělých“ rodičů jim byly odnímány a dávány do otroctví „uvědomělým“. Neskatolictví, jak víme, prohlašoval za „zločin proti státu“ a nařizoval vraždění neskatolíků nebo těch, kdo by je skrývali nebo přinesli do země „kacířskou“ knihu (což ovšem obsahoval už zákoník Josefa I.).
Jezuité právě v době Karla VI. (asi roku 1728) zavedli povinný pozdrav: „Pochválen buď Ježíš Kristus.“ a povinnou odpověď na něj: „Až na věky věků! Amen.“ Kdo ho nepoužíval, byl zbit karabáčem.
V důsledku skatolického teroru dochází od roku 1718 k další vlně emigrace, hlavně do Pruska. Již roku 1737 bylo jen v Berlíně, kde Jan Liberda obnovil českou církev, asi 1200 českých emigrantů. Českými osadami tam byly Nowawes, Rixdorf, Schönberg, Fridrichshagen, Buxhagen a Schöne Linde. Nejdéle z nich se udržel Rixdorf.
I v době Karla VI. však skatolický teror vázl na nedostatku kněží, a naopak, od počátku 18. století, narůstalo tajné protestantství. 
Střediskem českých exulantů byla v té době hlavně Žitava (Zittau), kde bylo nakladatelství, vydávající ve velkých nákladech protestantskou literaturu ve známých špalíčkových vydáních. Protestantské knihy, pašované po celé 18. století do Čech a na Moravu, se však tiskly i v Drážďanech, Lipsku, Halle, Vittemberku, v Berlíně, a také ve Slezsku a na Slovensku. Přes snahy jezuitských teroristů zaplavit obyvatelstvo vlastním propagandistickým tiskem byla většina českých knih v této době tištěna v zahraničí - a protestantských.
Zpřísněný patent proti „kacířským“ knihám z roku 1721 byl každoročně obnovován až do roku 1746. Podle něj mělo být cizím kupcům, u kterých by se taková kniha našla, zabaveno veškeré zboží (z něj měla jedna třetina připadnout udavači).

Samotný název baroka, které vzniklo po tridentském koncilu, v 16. století v Itálii, znamená nabubřelost. Můžeme jej definovat jako vítězství hmoty nad duchem. To se u něj projevuje zejména nepoměrem mezi hmotou a prostorem. Stačí se podívat v nějaké knize na zakreslený půdorys barokního kostela - a vidíme samé černo. Na množství použitého materiálu je tam velmi málo prostoru. - Pokud se postaví stejně veliká stavba za použití třikrát většího množství materiálu, těžko je to vítězství ducha nad hmotou - ale právě naopak. Poměr je zhruba stejný jako u středověkého hradu - v hradu však má člověk pocit bezpečí před vnějším nepřítelem. V barokním kostele má spíš pocit stísněnosti. - Tato hmota nemá chránit před vnějším nepřítelem, ale před duchem, před vlastní individualitou. Nad člověkem se tyčí masy pokroucené hmoty, podobným způsobem, jakým nad ním má vládnout překroucená ideologie brutálního materialismu barokního období.
Jezuité také s oblibou zastavovali volná prostranství na náměstích. Důvodem byla vlezlost a rozpínavost, hlavním cílem byl zastrašovací efekt.

Na přelomu roku 1742 a 1743 byla Praha (v té době přechodně obsazena Francouzy) opět okupována Habsburky. Podmínky francouzské kapitulace - že nebude postihován nikdo, kdo se dal na stranu Francouzů - nebyly ze strany Habsburků dodrženy. Během procesů, které následovaly, byl rituálně vymrskán z města měšťan, opět jménem Svoboda.
V roce 1744 pak byla Praha obsazena pruskými vojsky. Za dva měsíce však byla Praha opět okupována Habsburky, kteří hned také provedli pogrom v Židovském Městě za (údajnou) podporu Židů Prusům. Marie Terezie hned na to nařídila vyhnání všech Židů z Českých zemí. Jelikož v nařízení nebyl uveden žádný důvod, bylo i z tehdejšího hlediska nezákonné. Pro velký domácí i zahraniční odpor proto musela již za čtyři roky povolit jejich návrat. Museli ovšem platit daň z individuality. Ve většině ostatních větších měst (v 35 „uzavřených městech“) však platil pro Židy nejen zákaz pobytu, ale i přenocování až do roku 1848.
Války s Prusy nakonec vedly ke ztrátě Slezska. Někdy se uvádí, že ztráta Slezska byla pro český národ štěstím, protože odtržením těchto poněmčených území se zvýšil podíl slovanského obyvatelstva, což umožnilo českému národu přežít. Pokud víme, nijak to nezabránilo zavedení němčiny jako úředního jazyka a jako vyučovacího jazyka na školách. Naopak, odtržení území, jejichž obyvatelstvo bylo asi z 90 % protestantské, umožnilo silnější a násilnější skatolizaci, která českému národu přežití značně ztížila. Skatolizace byla i vlastní příčinou odtržení Slezska, neboť slezské obyvatelstvo pak nechtělo mít se skatolickými Habsburky nic společného a vítalo pruské vojáky jako osvoboditele. Můžeme říci, že odtržení Slezska od Českých zemí Pruskem předcházelo „odtržení Českých zemí od Slezska“ Habsburky - tím, že na území Českých zemí zavedli římský kult.

Marie Terezie (1740-1780) byla po svém otci Karlu VI. skatolickou fanatičkou, a to velice horlivou. Vůbec jí nedocházelo, že skatolizační snahy Karla VI. byly kontraproduktivní. Patent Karla VI. proti neskatolíkům obnovila a vydávala patenty podobné. Až do konce jejího panování platil její patent, nařizující vraždění všech neskatolíků a osob přechovávajících neskatolíky nebo rozšiřujících neskatolické knihy, a dávání do otroctví dětí málo horlivých rodičů. I podle jejího zákoníku měli být lidé, kteří se nepodřídili římské „církvi“, zavražděni a hlavním důkazním prostředkem bylo mučení, jehož používání opět rozšířila. I za ní pokračovalo pálení českých knih. Sice v letech 1751-1753 převedla cenzuru z jezuitské teroristické organizace opět na stát, ale na druhou stranu nařídila cenzorům, aby „zdvojnásobili bdělost“. Za její vlády proto pokračovala emigrace z důvodu náboženského útlaku. Do roku 1756 přišlo jen do braniborské marky přes 50 000 lidí z Čech a Moravy. Tato „osvícená“ panovnice také nechala zničit pozůstatky vůdců stavovského povstání, zavražděných roku 1621 na Staroměstském náměstí, a roku 1631 pohřbené v Týnském chrámu. Za její vlády, roku 1748, bylo také upáleno a jinak zavražděno několik lidí za účast na židovských bohoslužbách. Rabín Mendel, který jim to umožnil, byl upálen po delší době věznění, roku 1750 v Praze. Dalšími byla přeplněna vězení měst severovýchodních Čech. Toto „izraelitské“ hnutí, které vzniklo tak, že si lidé, když jim byly jezuity zabaveny bible, od Židů půjčovali Starý zákon, se tehdy velmi rozšířilo, a zahrnovalo tisíce lidí.
Ačkoli byla jezuitská teroristická organizace v celé západní Evropě pro své zločiny zakázána státní mocí, Marie Terezie ji nechala působit až do jejího zrušení papežem v roce 1773. A i pak ji papež přiměl k jejímu zrušení po dlouhém naléhání jenom tím, že jí poslal zápisy jejích vlastních zpovědí, které si jezuité (ale asi i pro papeže) pořizovali. Podle toho, co o Marii Terezii víme, musely být nepochybně velmi pichantní.
Jezuitské zločiny byly totiž tehdy ostudou již i pro samotnou „církev“. Právě proto sám papež roku 1773 jezuitskou teroristickou organizaci zrušil a ponechal vládám na vůli, jak s jezuity drženým majetkem naloží. Po pár letech, jakmile se na činnost jezuitů jen trochu zapomnělo, byla ovšem jezuitská teroristická organizace opět obnovena (roku 1814). Dnes už jezuitská teroristická organizace samozřejmě zase ostudou „není“.
(Jezuitská teroristická organizace byla mimo jiné obnovena zrovna v době, kdy po rozpadu „římské říše“ Vatikán znovu upevňoval svou moc pomocí nově vzniklého rakouského císařství. I po „zrušení“ jezuitské teroristické organizace většina exjezuitů zůstala i nadále na svých postech v habsburských službách. Po roce 1820 působili pro větší nenápadnost přejmenováni na redemptoristy.)
Představa, že by snad jezuité vybudovali nějaké rozsáhlé školství, je zcela mylná. Po převzetí jezuitských škol státem chodilo do školy v roce 1775 v Čechách 14 000 dětí. Tento počet byl zvýšen během následujících dvanácti let na 240 000. Pokud bylo možné rozsah školství během několika let téměř zdvacetinásobit, bylo předchozích sto padesát let jezuitského školství něčím jiným než udržováním naprosté většiny obyvatelstva v negramotnosti?

Je dobré vědět, že většina z četných selských povstání byla hlavně povstáními proti náboženskému útlaku. To platilo i pro povstání roku 1775, které začalo na tradičně „kacířském“ Královéhradecku. ...V době, kdy byli podle dnes šířených představ všichni skatolíky, se bouřily celé protestantské kraje. Povstání byla brutálně masakrována. Výjimkou bylo povstání v roce 1695 na olomouckým biskupstvím okupovaném hukvaldském panství, kdy se královskému úřadu v Brně podařilo alespoň zabránit násilí, přes zuřivé volání biskupa (Karla z Lichtenštejna) po vyvraždění obyvatel několika setninami saské jízdy.
...Když se roku 1777 Valaši, na základě fámy (provokace), že byla vyhlášena náboženská svoboda, hromadně přihlásili k protestantství, Marie Terezie trvala na jejich vyvraždění. Josef pohrozil, že se vzdá spoluvladařství. (K protestantství se tehdy přihlásilo 15 000 lidí v 60 obcích, ve Vsetíně 90 % obyvatelstva.) Podobně se pak začali houfně hlásit k protestantství poddaní i na jiných místech.

Syn Marie Terezie, Josef II. (1780-1790), hned krátce po svém nástupu k samostatné vládě, roku 1781, vydal známý toleranční patent, kterým povolil luteránské, kalvínské a pravoslavné náboženství, i když jenom jako soukromá vyznání, s mnoha omezeními, a římská „církev“ i nadále představovala „státní náboženství“ či přesněji státní kult. (Patent byl ovšem v Čechách a ve Slezsku ještě dlouhou dobu blokován zemskými úřady.) Tato nově tolerovaná náboženství však byla v Českých zemích známa téměř jen podle jména. Jednota bratrská, svým původem ryze česká církev, povolena nebyla. Také se moc neuvádí, že patent vydal na nátlak protestantského Pruska.
Navíc toto tolerování bylo skutečně pouze a jenom tolerováním a neskatolíci byli nadále považováni za druhořadé občany. Pokud někdo chtěl přestoupit k nově povoleným církvím, které tedy byly ve skutečnosti pouze trpěnými, musel podstoupit šestitýdenní vyšetřování skatolickým farářem (později prodloužené na šest i více měsíců), kterému musel i po přestupu platit „církevní“ daň a štolové poplatky. Skatoličtí kněží měli nadále právo navštívit nemocného, i když nebyli žádáni, děti ze smíšených manželství byly povinně skatolíky (s výjimkou synů neskatolických otců). Tolerovaná vyznání tedy byla jen jakýmsi nákladným „koníčkem“, něčím navíc k privilegovanému oficiálnímu kultu. Není divu, že za těchto okolností se k tolerovaným náboženstvím přihlásilo jen několik desítek tisíc osob. Kněží pro nově zakládané sbory přicházeli z Uher: kalvínští Maďaři a luteránští Slováci (z tehdy protestantského Slovenska). Lidé, kteří se hlásili k jinému vyznání než jmenovanému v patentu, byli ještě roku 1783 deportováni do Sedmihradska (Rumunska). Později už byli „jenom“ biti - dostávali dvacet čtyři ran holí nebo karabáčem, a to opakovaně, dokud svou víru neodvolali. (Do Sedmihradska byli deportováni i Valaši, kteří se v roce 1777 přihlásili k protestantství.)
Rozhodně není pravda, že by roku 1781 „s konečnou platností skončila pobělohorská rektolizace“. Ta naopak teprve začala postupně nabírat na intenzitě. Proto i po vydání tolerančního patentu pokračují náboženská povstání. Roku 1789 tak došlo k „adamitskému“ povstání. „Adamité“ měli velmi živou podporu po celé zemi.

V letech 1782-1787 bylo Josefem II. postupně zrušeno mnoho klášterů (téměř polovina, některé však byly za jeho následovníků obnoveny), kostelů a jiných „církevních“ zařízení. Víc klášterů bylo zrušeno na Moravě (tam to bylo přes polovinu). Ve skutečnosti však byla tímto rušením klášterů moc „církve“ naopak ještě posílena. Majetek držený zrušenými „církevními“ institucemi, který činil 22 miliónů zlatých, byl totiž převeden do náboženského fondu, ze kterého bylo placeno zřizování nových far. Síť far a farních kostelů byla rozšířena tak, že se všichni poddaní ocitli pod dohledem skatolických farářů. - Obyvatelé se postupně ocitli v takové vzdálenosti od fary, že za nimi farář „mohl zajít pěšky“.
Josefovo rušení klášterů nemůžeme chápat jako nějaké rušení historických institucí (v té době) a ničení památek (třebaže, jak víme, k umění a památkám žádný velký vztah neměl). V naprosté většině případů šlo o nedávno vzniklé parazitické organizace. Většina z nich vznikla po třicetileté křižácké válce, byly tedy staré maximálně kolem sta let, často jen několik desítiletí. Jejich rušení tedy bylo něčím, čím by dnes například bylo - kdyby k němu došlo - zrušení nadbytečných úřadů.
Také nemůže být řeči o tom, že by Josef „církvi“ bral „její“ majetek. Jednak nebyl „církevní majetek“ považován za majetek „církve“, ale za majetek státu, který byl „církvi“ pouze propůjčený, navíc propůjčený za podmínky, že jej „církev“ bude používat pouze určeným způsobem. Josef pouze prosadil, aby byl majetek užíván k účelu, ke kterému měl být „církevní majetek“ používán. A dále proto, že tento majetek většinou ani „církvi“ do užívání svěřen nebyl, ta jej jen neoprávněně užívala od třicetileté křižácké války, kdy jej rozkradla. Šlo tedy o konfiskaci majetku pocházejícího z trestné činnosti, se kterým pak Josef naložil tak, že jej nevracel původním majitelům, ani si jej neponechal ve státní kase (což jako vladař mohl), ale určil jej k užívání pro potřeby „církve“. Na oplátku za tuto podporu pak faráři fungovali do značné míry jako státní úředníci.

Roku 1783 Josef zrušil různá podezřelá „náboženská bratrstva“, „mariánské družiny“ a podobná hnízda zakázané jezuitské teroristické organizace.
Josef také zrušil povinné žluté označení Židů. Židovské město bylo z vděčnosti za to pojmenováno Josefov. Na druhou stranu bylo Židům nařízeno, že musejí přijmout německou národnost, německá jména a příjmení. (Za lépe znějící jména museli navíc zaplatit.) To později, za konfliktu Čechů s Němci, vedlo ke vzniku antisemitismu, který ve skutečnosti nebyl antisemitismem, ale antigermanismem.
Josef také zrušil nevolnictví, v Českých zemích roku 1781, v Uhrách roku 1785. Ne však poddanství a robotu. A už vůbec ne desátky. 
Po jeho smrti ihned nastoupily snahy jeho reformy zase odbourat. Cenzura byla rychle opět zpřísněna, školy se brzy vrátily pod dozor římské „církve“, ...atd.

Ke konci 18. století u nás začíná národní obrození. Podle Ernesta Denise, který obrození nazývá přímo renesancí, je to způsobeno hlavně tím, že do Čech tehdy přicházejí Rousseauovy myšlenky, které odpovídají potřebám slovanských národů, zaujatých pro rovnost. U nás poněkud splývají pojmy osvícenství a obrození, a to buď úplně, nebo je osvícenství považováno za první fázi obrození. Pokud jde o osvícenství, název je volen jako protiklad proti skatolickému temnu. A připomeňme si také, že Immanuel Kant řekl, že osvícený je ten, kdo odmítá pyšné jméno tolerance. (...Jak může někdo tvrdit, že toleruje něco, do čeho mu vůbec nic není.) Nejasnost také působí skutečnost, že první obrozenci používali němčinu. Tehdy však ještě nešlo o konflikt čeština x němčina, ale o konflikt němčina  x latina, o používání němčiny jako jazyka vzdělanců, oproti dosavadní latině - jazyka jezuitské pseudovzdělanosti.
Nejvýznamnějším obrozencem pak je Josef Dobrovský (1753-1829), kněz, který odmítal celibát, zakladatel slavistiky. Pro obnovu českého jazyka měl hlavně velký význam jeho Německo-český slovník a Zevrubná mluvnice české řeči.
Obrození tedy bylo namířeno hlavně proti skatolickému útlaku, slovenští obrozenci byli luteráni, z českých například František Palacký český bratr. Pokud jde o slovenštinu, tu prosazovali jako první trnavští jezuité, aby Slováky odvrátili od „kacířského českého jazyka“, jehož se na Slovensku užívalo při luteránské bohoslužbě. A aby omezili styk s Českými zeměmi vůbec. Proto byli i slovenští obrozenci proti jejímu zavádění. 

František II. (1792-1835) nařídil zdvojnásobení cenzury, a aby i pak byli kněží velmi opatrní v půjčování tiskovin. Jedna z cest, kterou se tehdy k lidem dostávaly informace, totiž byla ta, že někteří vesničtí kněží odebírali noviny, které pak půjčovali sedlákům. Policie zvláště pátrala po „zakázaných“ knihách, byly zakázány veřejné knihovny a čítárny, cenzoři prohlíželi i tabatěrky, hračky, vějíře. Roku 1801 byly cenzurou znovu zkoumány knihy vyšlé po roce 1780 a bylo z nich zakázáno asi 2500 titulů. Byl povolen tisk jen politických zpráv dodaných vládou. Archivní materiály z doby po roce 1740 byly nepřístupné. Cenzura byla horší než v samotném Římě, byly prohledávány byty, jestli žáci nečtou něco kromě učebnic, universitní studenti museli chodit pravidelně ke zpovědi.
Jinověrci podléhali různým vedlejším poplatkům z individuality, roku 1797 proběhl inscenovaný proces ohledně údajné „helvétské rebélie“. Opět se používalo mučení.
Ani za Františka se však vztah státu a „církve“, přestože byl „církvi“ opět svěřen dohled nad školami, oproti době Josefa II. zásadně neměnil. Styky biskupů s papežem byly pod přísným dohledem, farář byl považován v první řadě za pomocníka policie. A jak se uvádí: Čechy zůstaly i v této době zemí hluboké náboženské lhostejnosti.
Je sice pravda, že bylo postaveno mnoho nových far - za peníze získané Josefovým zrušením klášterů. V rámci otrockých prací (v rámci stále pokračujících robot) bylo poddanými zadarmo postaveno i mnoho kostelů. - Myslím, že k oddanosti obyvatel vůči římskému kultu to asi moc nepřispělo.  (Údaje o tom, kolik kostelů bylo postaveno v barokní době, jsou zavádějící - do počtu jsou zahrnuty i tyto vesnické barokní kostelíky, které byly stavěny v době, kdy ve městech převládal empír.)
Vlivem prosazování němčiny do škol za Marie Terezie a Josefa II. navíc došlo k tomu, že skoro všichni kněží mluvili, a hlavně kázali německy. A prostí lidé jim nerozuměli. Situace se začínala podobat situaci ve středověku, kdy u nás byli skatolíky němečtí měšťané, ale ne české vesnické obyvatelstvo. ...„Církev“ mohla nabýt vlivu až poté, co se vlivem národního obrození prosadila čeština a česky se naučili i kněží. To však neprobíhalo nijak rychle, neboť po roce 1848 opět nastoupily tvrdé germanizační snahy.
Jak psal Ernest Denis ještě na začátku 20. století: v Rakousku ještě dnes není země, kde by činnost kněžstva méně pronikla mezi lid. (O moc úspěšnější nebyli Habsburkové a Řím ani na Slovensku, kde bylo ještě na začátku 20. století 40 % protestantů.)
Během napoleonských válek docházelo od roku 1798 k průchodům ruských vojsk Českými zeměmi (v roce 1799 i Prahou) - po dlouhé době tak dochází ke kontaktu českého obyvatelstva s pravoslavím. Roste národní uvědomění slovanských národů, po celé východní Evropě se probouzejí myšlenky slovanské vzájemnosti. Roku 1826 vzniká Matice srbská, vydavatelská organizace na podporu srbské literatury, která se stala vzorem pro zakládání matic u ostatních slovanských národů. Matice česká byla založena v roce 1831.

Po napoleonských válkách se opět na výsluní moci vrátil papež, kterého předtím Josef II., pařížští revolucionáři, ani Napoleon nemínili až tak považovat za vládce zeměkoule. Papež obnovil svůj osvědčený nástroj moci - jezuitskou teroristickou organizaci (jejímž nástrojem se ovšem brzy stal on sám). Dochází k restauraci moci římské „církve“, ovšem k takové restauraci, ve které Řím nemusí platit - i nové kostely u nás přeci museli poddaní stavět zadarmo v rámci robot. Ani římská „církev“ však nebyla jednotná. Už nestačilo být jenom jejím členem. Pronásledováni byli i ti členové římské „církve“, u kterých bylo podezření, že jsou moc osvícení.

Stále narůstající policejní a římský teror vedl roku 1848 k revoluci ve většině evropských zemí. Tato revoluční hnutí, převážně za občanská práva a osobní svobody, byla všude brutálně potlačena. Nejdál zašla revoluce v Římě, odkud byl papež Pij IX. vyhnán, a byla vyhlášena Římská republika.
K revolučním požadavkům se tehdy, na schůzi ve Svatováclavských lázních v Praze (poblíž kostela sv. Václava na Zderaze), připojili i Češi. Ve stejnou dobu byl do Prahy svolán i Slovanský sjezd. V době Slovanského sjezdu (4. června) byla na Koňském trhu - Václavském náměstí, u sochy sv. Václava (ještě té staré Bendlovy, která je dnes na Vyšehradě), za velké účasti sloužena pravoslavná mše. Příliš podle představ Říma asi nebyla ani mše z 12. června, kterou sloužil bývalý kněz, a jejíž účastníci byli cestou z ní napadeni vojskem. Ostatně tam šel s tím, že si myslel, že je objednána opět od Slovanského sjezdu, a ne od revolučních vůdců.
V té době probíhala obrovská dezinformační kampaň, Němci tvrdili, že Německo je „ohroženo moderními husity“ a vyzývali k protičeské křižácké válce. (Pokud jde o ohlasy husitství v pražském povstání, není bez zajímavosti, že známý ruský anarchista Michail Bakunin, který byl v té době v Praze jako účastník sjezdu, měl anglický pas vystavený na jméno Anserson - Husův syn.)
Skutečnost, že se původně demokratické hnutí v Německu změnilo v protislovanskou kampaň (podobně tomu bylo také v Uhrách), bývá považována za hlavní příčinu porážky revolučního hnutí roku 1848 v celé Evropě. Na postavení Němců proti Slovanům tedy nutně měl někdo zájem. Po potlačení hnutí byl ve všech zemích zaveden ještě větší policejní a římský teror. Místo cenzury byl tisk zakázán úplně a z restaurace moci římské „církve“ se stal přepychový hotel.
...Nezbývá než si připomenout, že kdyby revoluce roku 1848 zvítězila, znamenalo by to hlavně konec moci římské „církve“. Římská „církev“, tak jak ji dnes známe, by prostě neexistovala. Tuto skutečnost tehdy nepochopil mladý Marx, nechal se ovlivnit tehdejší protofašistickou propagandou, a velmi sprostě nadával Čechům a Slovanům vůbec, že překazili německou „demokratickou“ revoluci. Přitom to byli právě Němci, kdo překazil celoevropskou „proticírkevní“ revoluci.

Vláda Františka Josefa I. začala sice relativně nadějně rušením roboty a desátků (1848 a 1849), samozřejmě za náhradu - z těchto „povinností“ bylo nutno se vyplatit, což se vleklo ještě několik desítek let (do roku 1884). Od roku 1848 ale sílí tlak Říma.
Karel Havlíček Borovský, kterého nám dnes propaganda líčí jako uvědomělého skatolíka, nebyl internován v Brixenu z iniciativy rakouských úřadů, ale z iniciativy „církevních“ představitelů, kterým Bach bezvýhradně podléhal (ostatně Bach pak po svém odstoupení i působil jako vysranec u Sraté stolice). Havlíček v té době již nebyl politicky činný, byl v podstatě „na odpočinku“, nicméně si neodpustil vydat Epištoly kutnohorské, knihu, která byla tehdy jako za Koniáše rakouskými úřady hledána za pomoci četníků po domech a zabavována. Není divu, protože v ní psal, že despocie „církevní“ je vždy sestrou despocie světské, jedna bez druhé neobstojí, a jedna s druhou také padá.
„Církevní“ tlak nakonec vedl k tomu, že František Josef I. roku 1855 uzavřel konkordát mezi rakouskou vládou a Vatikánem, kterým byly zrušeny josefínské reformy, a po kterém nebylo příliš jasné, kdo za nastalé symbiózy trůnu a oltáře v rakouské říši vlastně vládne, jestli on nebo papež. A tak bychom Františka Josefa, který se tituloval „císař z boží milosti“ (na rozdíl od předchozího Ferdinanda, který byl „konstitučním císařem“), možná měli, přinejmenším od roku 1870, kdy byl vyhlášením papežské neomylnosti ve skatolickém kultu i formálně nahrazen bůh papežem, nazývat spíš „císařem“ z papežovy milosti. Samozřejmě se pod kontrolu římské „církve“ dostalo opět školství.
Roku 1866 se pak do Prahy oficiálně vracejí jezuité. Čeští poslanci proti tomu tehdy alespoň protestovali. Za šíření protijezuitského letáku se ovšem zavíralo již roku 1847. Roku 1890 pak byl jezuitům dán Velehrad. Jelikož jezuité Velehrad nikdy předtím neokupovali, nešlo o žádnou „restituci“ - nebo šlo, jak se to vezme. Vzhledem k tomu, že Velehrad jim dal tehdejší ministr kultu a vyučování Gautsch, jednalo se, jak říkám, spíš o nějakou „postelovou záležitost“.

Kolem roku 1850 dochází v Římě v podstatě k jezuitskému převratu. Od té doby není nově obnovená (1814) jezuitská teroristická organizace nástrojem papeže, ale naopak papež nástrojem jezuitů.
Jezuité po uchopení moci prosazují prohlášení Marie za pannu (v roce 1854), za níž ji nepovažoval ani do té doby mocný inkviziční řád dominikánů. (Už předtím ale museli profesoři na jezuity ovládané pražské universitě při svém nástupu potupně přísahat na Mariino panenství. S výjimkou jednoho profesora-dominikána, roku 1760. U něj, jako u profesionálního „křesťana“, byl brán ohled na skutečnost, že to odporuje jeho, a také - a to asi hlavně - oficiální „církevní“ víře. U laiků žádný takový ohled brán nebyl.)
Následoval zákaz potratů (v roce 1869), tedy ve skutečnosti trestání za heterosexuální styk. Tento zákaz se pak dostal, s různou mírou postihu, i do „zákoníků“ mnoha zemí. Zjednodušeně: když nemohli zabránit individuálnímu rozvoji lidí násilným vnucováním své ideologie, začali bránit v jejich rozvoji ještě násilnějším potlačováním jejich sexuality. Místo za „kacířství“ se začalo zavírat za sex. Můžeme říci, že novým „kacířstvím“ se tedy stala heterosexualita. Ještě spíš se však heterosexualita stala novým „čarodějnictvím“. ...Místo aby museli zdlouhavě na mučidlech „dokazovat“ styk s ďáblem, stačí nyní dokázat heterosexuální styk. Důkaz je jednoduchý: jeho následek - otěhotnění.
A konečně, když už měli papeže zcela ve své moci, když měli jistotu, že bude říkat přesně to, co budou chtít, prosadili „neomylnost“ papeže (v roce 1870).

V té době vycházel také časopis Čech, politický list skatolíků, který byl asi tak stejně český, jako „náš“ dnešní, německými firmami vlastněný tisk.
Roku 1876 v Praze vzniká českožidovské hnutí, spolek Židů hlásících se k české národnosti. Později, roku 1893, byla založena Národní jednota českožidovská. V devadesátých letech pak německé počínání nabývá vyloženě fašistických a antisemitských rysů a stává se předzvěstí toho, co se v plném rozsahu projevilo za „třetí říše“. Hojně jsou rozvíjeny teorie o nutnosti „vyhlazení“ neárijců. Již roku 1896 Němci vyhlásili „svatou válku“ Čechům. Vypukly protičeské pogromy a masakry. Češi byli prohlašováni za „méněcennou rasu“ a „apoštoly barbarství“, Němci samozřejmě za rasu „nadřazenou“. Roku 1899 vyhlásili vyloženě fašistický „Svatodušní program“. Požadavek okupace pohraničí byl již prohlašován za nedostatečný, byla žádána likvidace všech Čechů. Roku 1899 také proběhl inscenovaný antisemitský proces - známá hilsneriáda, která byla hned napodobována. Proti procesu tehdy protestoval například T. G. Masaryk.

V roce 1874 byl otevřen pravoslavný chrám sv. Mikuláše na Staroměstském náměstí. Kolem něj se soustředila skupina 1200 pražských intelektuálů, což byla v době, kdy měla Praha asi 150 000 obyvatel a vyšší vzdělání měl málokdo, v podstatě veškerá pražská inteligence kromě židovské. ...Teprve roku 1889 se konal první kongres českých protestantů od vyhlášení tolerančního patentu. V roce 1904 uspořádali mladočeši v pravoslavném chrámu sv. Mikuláše bohoslužby za vítězství Ruska napadeného Japonskem. - Vůdcem mladočechů byl Karel Kramář, který měl za ženu Rusku a byl pravoslavný.
Renesanční myšlení a vzpomínky na pravoslaví se v 19. století částečně vracely v romantismu, ke konci století pak v secesi, která je v zahraničí často považována za dílo jediného člověka - Alfonse Muchy. Alfons Mucha se inspiroval pravoslavím zejména pro svůj cyklus Slovanská epopej. Cestoval po všech slovanských zemích, v Rusku obdivoval kostely a jak je ... všechno čistě byzantské a slovanské, na Balkáně pilně zakresloval srbské kroje. Celý dokončený soubor dvaceti monumentálních pláten odevzdal roku 1928 městu Praze jako dar. Obrazy samozřejmě v Praze vystaveny nebyly. Byly „uklizeny“ na zámek v Moravském Krumlově, jedno z dopravně nejnepřístupnějších míst v republice, takže je nemohl hned tak každý vidět. Když Mucha roku 1939 zemřel, skatolický kněz jej odmítl pohřbít.

Po vypuknutí první světové křižácké války se skatolická „církev“ ze všech sil snažila získat podporu obyvatelstva pro válku. A to prostřednictvím skatolického tisku, „církevních“ manifestací a různých provolání klerikálů. Vrcholem bylo „svatováclavské procesí“ v Praze, za vyprošení vítězství rakouských zbraní.
Při tom všem zní dnešnímu sluchu až neuvěřitelně, že právě roku 1915, v době druhé vlny zatýkání a odsuzování k smrti v rozsáhlém monstrprocesu s Karlem Kramářem, Aloisem Rašínem a dalšími, mohl být odhalen dnes oplocený secesní pomník Jana Husa na Staroměstském náměstí v Praze, nebo že tehdy mohlo vyjít dnes tak odsuzované Temno od Aloise Jiráska. 
Hlavně byli zatýkáni pravoslavní občané, protože pravoslaví bylo prohlášeno za „zločin proti státu“. Zejména byl k smrti odsouzen kněz chrámu sv. Mikuláše, protojerej Nikolaj Ryžkov. Nakonec byl vyměněn za rakouského uniatského metropolitu, kterého zajaly ruské úřady, ale na následky věznění a mučení roku 1920 zemřel.
Poslední z habsburských okupantů, Karel I. (1916-1918) byl Vatikánem v rámci oslavování habsburské dynastie roku 2004 prohlášen za blahoslaveného. Nepomohlo mu ani, že byl ožrala a děvkař a skončil na syfilis. Vše mu bylo odpuštěno vzhledem k tomu, že chemický Čárlí za první světové křižácké války podepisoval rozkazy k použití chemických zbraní hromadného ničení. (Zvláště to nepřekvapí vzhledem k tomu, že jej „blahoslavil“ chemický papež Jan Pavel II., který byl za druhé světové křižácké války dealerem Cyklonu B - jako agent IG Farben jej dodával do plynových komor.)
Ještě v září 1918 chtělo rakouské velení za každou cenu dobýt postavení československých legií na výšině Doss Alto (na italské frontě), a pak, proti všem mezinárodním dohodám a zvyklostem, zajaté československé legionáře z propagandistických důvodů nebrat do zajetí, ale vraždit jako kacíře. (Totéž pak později prováděli za druhé světové křižácké války nacisté.) Situace na bojišti se ovšem vyvinula jinak a neposkytla jim k tomu příležitost.

Podobně, jako jsme ve výkladu našich středověkých dějin museli jít o něco dál než František Palacký a v případě doby habsburské okupace dál než Ernest Denis, musíme při výkladu současných dějin jít dál než všichni ti „historici“, co píší propagandu na „církevní“ objednávku, i než ti, kteří jsou z osobních důvodů opatrní a netroufnou si říci pravdu naplno.

Tomáš Garrigue Masaryk (1850-1937), jak jsem se zmiňoval, vystoupil na obranu spravedlnosti v případě antisemitské hilsneriády (v roce 1899), a také v případě inscenovaných antisrbských „velezrádných“ procesů (v letech 1909-1911, záhřebský a vídeňský proces). Jeho vystoupení za hilsneriády přispělo k tomu, že pak mohl propagovat ve světovém tisku, který byl tehdy z velké části ovládaný Židy, československou věc. Často se i říká, že jeho pravý otec byl Žid. Jeho prohlášení „Ježíš a ne Caesar - toť heslo demokratické Evropy“ v Nové Evropě, kterou napsal za svého pobytu v Rusku a ve Spojených státech, je třeba chápat jako „křesťanství ano, skatolictví ne“.
Edvard Beneš (1884-1948) si za studií v zahraničí vydělával novinářskou činností, zejména psaním článků do časopisů Volná myšlenka a Volná škola, ve kterých se nejvíc věnuje otázce odluky státu a „církve“, a sociálním otázkám. 

Československé legie se hlásily, podobně jako tehdy ještě celý národ, k husitství. Ruská legie měla například divizi zvanou husitskou, kterou tvořil pěší pluk Husův, Žižkův, Prokopa Velikého a Jiřího z Poděbrad, dělostřelectvo mělo Žižkovu 1. dělostřeleckou brigádu. Další pluky se jmenovaly Havlíčkův, Koziny-Sladkého, Palackého.
Již ve Washingtonské deklaraci, základním dokumentu československého zahraničního odboje (napsal ji 13.-16. října 1918 T. G. Masaryk ve Washingtonu), bylo kromě vyvlastnění velkostatků a zrušení šlechtických výsad také osvobození státu od „církve“, což však nebylo později nikdy provedeno.

3. listopadu 1918 byl na Staroměstském náměstí v Praze lidmi vracejícími se z tábora na Bílé hoře stržen mariánský sloup, postavený v roce 1650 Habsburky na památku „konečného řešení české otázky“. V době vzniku ČSR totiž byla ještě velmi živá tradice, která hleděla na skatolictví jako na věc zcela cizí a s duchem českého člověka neslučitelnou. (Vycházely například takové knihy jako Proč český člověk nemůže býti římským katolíkem? od Pavly Buzkové, roku 1920. Polistopadová politička Petra Buzková ovšem již měla ryze skatolickou svatbu v kostele.) Zjednodušeně můžeme říci, že tehdy platilo, že Čech, který je skatolík, je Němec (podobně jako Srb, který je skatolík, je Chorvat).
Proto po válce hned roste počet lidí bez vyznání (před válkou v Českých zemích necelých 13 tisíc, po válce přes 700 tisíc, v samotných Čechách 15 % obyvatel), statisíce lidí přestupují k jiným církvím, nehledě na to, kolik jich sice v římské „církvi“ nadále zůstává - ale i nadále jen formálně (například z 5 miliónů „katolických“ dělníků). Přesněji ne po válce, ale po zániku Rakousko-Uherska, ve kterém bylo členství ve skatolické „církvi“ v podstatě povinné a automatické. Již při sčítání obyvatel v roce 1921 klesl počet lidí hlásících se ke skatolické „církvi“ v Českých zemích o 1 388 000.
17. - 18. prosince 1918 v Praze zasedal generální sněm českých evangelíků, na kterém se luteráni a kalvíni spojili ve společnou Českobratrskou církev evangelickou, a přihlásili se k České konfesi z roku 1575 a k Vyznání bratrskému podle Komenského z roku 1662. Zpočátku měla kolem čtvrt miliónu členů, ale jejich počet rychle rostl.
8. ledna 1920 původně skatoličtí kněží založili Československou církev (husitskou). Zpočátku se klonila k pravoslaví, od roku 1924 k evangelickým církvím, v posledních letech se kloní čím dát tím víc k Římu. V jejím čele stál Karel Farský. Na výzvu do ní do roku 1921 přestoupilo přes půl miliónu skatolíků. Později sdružovala asi milión věřících.
Po návratu legionářů, z nichž mnozí přestoupili na pravoslaví, a po příchodu ruské emigrace, se velmi rozrostla i pravoslavná církev. (Na Slovensku a Podkarpatské Rusi pak přestupem uniatů k pravoslaví.)

16. dubna 1919 byl přijat zákon o pozemkové reformě, kterým se zabíral pozemkový majetek nad 150 ha zemědělské půdy nebo nad 250 ha veškeré půdy. Převážně šlo o šlechtické velkostatky a „církví“ držené pozemky. „Církevní“ instituce, které majetek nikdy v pravém smyslu nevlastnily, již půdu nad tuto rozlohu nemohly mít ani propůjčenou.
V letech 1925-1927 byly přerušeny diplomatické styky s Vatikánem (kvůli vyhlášení 6. července - dne upálení Jana Husa - státním svátkem). Nicméně ani v této době se u nás flanďákům asi moc špatně nevedlo, o čemž svědčí demonstrace proti zvýšení jejich platu v Praze a na Kladně, při kterých bylo v Praze zraněno několik demonstrujících. Jako ukázka, jak byl režim první republiky „demokratický“, nám může posloužit také skutečnost, že i poslanci, kteří tehdy proti zvýšení platu flanďáků protestovali - hlavně komunisté, za to byli zbaveni poslanecké imunity a soudně stíhání. Příjmy „církvi“ zaručoval stát, což odporovalo zásadě osvobození státu od „církve“.
Konflikt s Vatikánem byl zakončen dohodou nazvanou modus vivendi, ve které bylo stanoveno, že žádná „církevní“ instituce nebude podléhat představeným sídlícím v cizině, všichni představení musí mít československou státní příslušnost, a budou jmenováni jen po schválení státem.

Slováci byli do té doby považováni za nezcizitelnou část českého národa. Zejména slovenští evangelíci se označovali za „českou naci“.
Říká se, že Slováky si „vymyslil“ Andrej Hlinka. Důvod byl prostý: žil totiž původně v představách, že by mohl být v novém československém státě arcibiskupem, že by mu to mohl Masaryk s Vatikánem dojednat. Proto byl zpočátku nejnadšenějším zastáncem Martinské deklarace, která prohlašovala Čechy a Slováky za jeden národ - a to navzdory tomu, že byl skatolickým knězem, a Martinskou deklaraci napsal evangelický kněz. Masarykovy vztahy s Vatikánem však rozhodně nebyly toho druhu, aby mohl něco takového dojednávat ... a tak se Hlinka z důvodu svých nenaplněných ambic mstil.
(Ve skutečnosti však Hlinka nic nevymyslil. Odlišnost Slováků na přelomu 19. a 20. století hlásal ve službách maďarizátorů ve svých knihách S. Czambel. Cílem bylo zabránit jejich kontaktu s Čechy - známé rozděl a panuj. Podobně jako o sto let dříve v případě Bernoláka a trnavských jezuitů.)
Již od roku 1921 se pak „slovenské“ požadavky rovnají požadavkům na klerofašistickou okupaci této do značné míry evangelické země. Hlinkovi „ľuďáci“ měli samozřejmě velkou podporu Vatikánu. Klerofašisté na Slovensku hráli - s předstihem - stejnou roli jako později zfašizovaná (a samozřejmě skatolická) německá menšina v Českých zemích. Možná bychom mohli i analogicky mluvit o klerofašistické menšině - třebaže oficiálně byla na Slovensku skatolíků většina, značná část z nich byla skatolíky jenom formálně a později se deklarovala jako bez vyznání.
(K prohlašování se občanů za bezkonfesijní docházelo po vzniku československého státu jen pomalu a postupovalo směrem od západu k východu. Roku 1921 se tak hlásilo jako bez vyznání v Čechách 14,6 %, na Moravě 2,3 %, a na Slovensku zatím jen asi 0,2 %.)

Ani fašismus českých Němců nevznikl „jen tak z ničeho“, až napodobováním říšských Němců po nástupu fašismu v Německu. K bouřím, tehdy ještě nazývaných „národnostními“, při kterých skatoličtí Němci ničili pomníky Josefa II., došlo již v roce 1920. K bouřím fašistických studentů proti rektorovi židovského původu pak došlo na pražské německé univerzitě již v listopadu roku 1922. Nebezpečí fašismu se pak stává zjevným po masivním nástupu henleinovců a celostátním sjezdu skatolíků v Praze na Strahovském stadionu v červnu 1935 za účasti 300 - 350 tisíc „věřících“. V říjnu 1937 se konference skatolických biskupů rozhodla vydat „pastýřský list na záchranu rodiny“, vycházející z nacistického zákona o rodině z roku 1933.
...Pro úplnost se musíme zmínit, že u nás byla také německá křesťansko-sociální strana, která byla protifašistická, a dokonce byla stranou vládní, a to v letech 1926-1929, a znovu od roku 1936 do roku 1938.
A také bychom se měli zmínit o tom, že v Emauzském klášteře opat Arnošt Vykoukal obnovil staroslověnskou liturgii. Tím se znelíbil nacistům, a tak s několika dalšími mnichy skončil v koncentračním táboře v Dachau. Emauzský klášter byl ovšem trnem v oku i Američanům, možná jako český národní symbol, a tak jej v roce 1945, kdy si jej prý za dokonalé viditelnosti spletli s německými Drážďany, vybombardovali.

Čapkova známá Válka s Mloky z roku 1936, však přes vžitý názor není namířena přímo proti fašismu, ale varuje před arabským - islámským nebezpečím (arabské země ovšem byly nacistickými spojenci). Mlok - salamandr je slovní hříčka. Je to člověk (řecky andros), který říká salám (arabský pozdrav). V knize jsou i další narážky - mloci jsou popisování jako skvělí matematici, což má připomenout arabská čísla (která ovšem arabové nevymysleli, ale přejali z Indie; přes vžitý mýtus nebyli ani skvělými matematiky). ...Šlo tedy spíš o obdobu Budovcova Antialkoranu.

Důsledkem Mnichova, okupace a druhé světové křižácké války byl silný růst moci skatolické „církve“, zejména na Slovensku, který se již nepodařilo zvrátit, což znemožnilo provést později osvobození státu od „církve“, a který nakonec po letech vedl k rozpadu státu - odtržení Slovenska.
(Slovenský „štát“ nebyl ničím jiným než okupací převážně neskatolického území slovenskými fašistickými klerikály. Statistiky sice pro tu dobu uvádějí pro Slovensko 70 % skatolíků, ale vzhledem k tomu, kolik skatolíků bývá pouze formálních, se sotva jednalo o skutečnou většinu. Zcela zjevně pak šlo o klerofašistickou okupaci neskatolického území na Podkarpatské Rusi, kde bylo skatolíků pouze 10 %.)

Pro území „protektorátu“ byly vyhlášeny norimberské rasové zákony a začala „privatizace“ (arizace) židovského majetku. Na podzim roku 1940 Hitler oficiálně schválil vyvraždění veškerého českého obyvatelstva, což však bylo v plánu samozřejmě již dávno. Netřeba připomínat, že plány na vyvraždění celého českého národa (a Slovanů vůbec), nevypadají příliš jako z německé dílny, ale spíš římsky či habsbursky. (Připomeňme si vyvraždění albigenských, plánované vyvraždění všech Čechů v husitské době a opět v době pobělohorské.) Na německém území byli sice Slované vystaveni neustálému germanizačnímu tlaku, ale ne masovému vyvražďování. Jinak by asi Češi v pobělohorské době před římským terorem právě do Německa neprchali.
1. září 1941 bylo obnoveno nařízení, zrušené Josefem II., že Židé musí povinně nosit viditelné žluté označení. Platilo pro všechny Židy starší 6 let, a jednalo se o známou žlutou šesticípou hvězdu s nápisem Jude. (Původně, od doby tridentského koncilu, v Českých zemích od roku 1551, to bylo žluté kolečko na levé straně oděvu.)
18. února 1942 bylo Heydrichovým rozkazem zřízeno v Terezíně ghetto. Heydrich tak navázal na „tradici“ zřizování ghett, založenou, spolu s nařízením Židům nosit odlišný oděv, na IV. lateránském koncilu v roce 1215 (na kterém se definitivně odloučila římská „církev“ - sekta od křesťanské, ortodoxní církve), později obnovovanou v rámci protirenesance v době tridentského koncilu (římské ghetto, založené papežem roku 1556), habsburské rektolizace (nařízení koncentrování Židů v ghettech z roku 1650), a za restaurace moci římské „církve“ (v Římě, za papeže Lva XII., 1823-1829).

27. května 1942 byl Heydrich zlikvidován výsadkáři vyslanými z Londýna. Je charakteristické, že parašutisty skrýval pravoslavný kněz, biskup Gorazd, vlastním jménem Matěj Pavlík, v pravoslavném kostele Cyrila a Metoděje v Resslově ulici ... a udal je skatolický kněz. - Odměnu 100 000 K za pomoc gestapu při pátrání po parašutistech dostal i velkopřevor řádu maltézských rytířů páter Franz Werner Bobe, který působil i při zatýkání biskupa Gorazda. Také později se uplatnil jako horlivý nacista a konfident pražského gestapa mezi německými katolíky…  Představitelé pravoslavné církve byli povražděni a pravoslavná církev byla zakázána. Jelikož Heydrich splňuje všechny podmínky - byl zločinec a zašel „mučednickou smrtí“, lze očekávat jeho prohlášení za dalšího „českého svatého“. Těžko říci, jestli za něj bude prohlášen současným plechovým esesákem (Benedikt XVI. - Joseph Ratzinger byl, jak víme, za války v panceřové divizi SS), nebo až jeho nástupcem.
Likvidace Heydricha vzdáleně připomíná dřívější defenestrace. Spojení s pravoslavnou církví jí navíc dává také tak trochu renesanční ráz.

Podobně jako za první světové křižácké války se odboj opět hlásí k husitství. Na Ostravsku působil partyzánský oddíl Jan Žižka, na Brněnsku partyzánská skupina Prokop Holý, ze Sovětského svazu byly vysazeny skupiny Mistr Jan Hus, Jan Kozina, v Jugoslávii byla vytvořena 1. čs. partyzánská brigáda Jana Žižky z Trocnova.
V odboji spolupracovali evangelíci s komunisty. Na podzim roku 1943 vznikla v Praze jako součást komunistického odboje tajná organizace mládeže Předvoj, ve které byla spolu s komunisty evangelická mládež z českobratrského sboru. Později patřili k posledním vězňům, kteří byli vražděni nacisty v Terezíně ještě 2. května 1945.

Už roku 1946 britská tajná služba (která vždy sloužila a dosud slouží hlavně Spojeným státům jako nástroj pro špinavou práci) připravovala společně s Vatikánem v Československu fašistický převrat, kterým chtěla dosadit k moci slovenského fašistu Ferdinanda Ďurčanského, bývalého představitele slovenského „štátu“, jednoho z předních válečných zločinců (v roce 1947 v nepřítomnosti odsouzeného k smrti), který také po válce v emigraci vedl ľuďácké teroristy. Pokus o převrat byl po prozrazení zlikvidován. Právě s ním souvisejícím skandálem (mnozí členové tehdejšího československého parlamentu byli tajně spjati s Ďurčanského fašistickými teroristy), který byl koncem roku 1947 veřejně odhalen, ztratila pravice poslední zbytky sympatií mezi obyvatelstvem - a komunisté rozhodně nepotřebovali provádět nějaký převrat, aby se dostali k moci.

Dnes už je dostatečně známo i to, že také procesy padesátých let byly připraveny západními tajnými službami, respektive britskou - která vždy „dělala špinavou práci“ pro Spojené státy - a že západními tajnými službami byla vypracována i obvinění. 
V prvním procesu, s Miladou Horákovou, v roce 1950 převládají osoby, které měly nějaký „vroubek“ u římské „církve“, ve druhém, v procesu s Rudolfem Slánským, v roce 1952 převládají „osoby židovského původu“, což byla msta západu za vyzbrojení Izraele, napadeného arabskými fašisty, Československem. (Ze strany Britů patrně také „nevyřízené účty“ s Židy, se kterými v Palestině bojovali.)
Milada Horáková se prý ke všemu bez okolků přiznala, protože byla, jak se ve vězení svěřila své spoluvězeňkyni, přesvědčena, že proces proti ní byl veden ne pro nějakou protistátní činnost, ale za to, že roku 1918 při strhávání mariánského sloupu v Praze na Staroměstském náměstí to byla ona, kdo dal „panně“ Marii smyčku na krk. Podobně asi nebyl Záviš Kalandra (rodák z tradičně „heretického“ Valašska, z Frenštátu pod Radhoštěm) souzen za svou kritiku Stalina, ale za svoji knihu České pohanství. (Podobně jako patrně nebyl v roce 1621 Václav Budovec z Budova zavražděn na Staroměstském náměstí ani tak za svou účast v povstání, ale za svůj Antialkoran.)
Dnes neustále omílané řeči o tom, jak by se měla komunistická strana za procesy v padesátých letech pořád znovu a znovu omlouvat, tak znějí asi tak stejně, jako že by se měly české stavy omlouvat za třicetiletou křižáckou válku, a pronásledování komunistů v dnešní době tak trochu připomíná pronásledování protestantů po Bílé hoře.
Rok 1948 připomíná rok 1618 nejen tím, že v obou případech šlo o odstavení zkompromitované a vlastnímu národu nepřátelské pravice od moci a snahu o vymanění se z vlivu nepřátelských Habsburků či západu. „Češi“ si nenechali vnutit Ďurčanského, podobně jako si v roce 1618 nenechali vnutit Ferdinanda Štýrského, a podobně jako tu byl za stavovského povstání silný vliv německých protestantů, v tomto případě tu byl silný vliv sovětských komunistů.
...Řeči o „komunistickém puči“ budou s odstupem času znít asi podobně jako habsburské bláboly o „ohavné rebélii“.

Nevysvětlená smrt Jana Masaryka, ke které došlo 10. března 1948, bývá propagandou nazývána „třetí defenestrací“ (navíc se jedná o neznalost, protože tři defenestrace už předtím proběhly). Poněkud to připomíná typické nacistické přirovnávání komunistů ke „zlým husitům“, a je to snahou o očernění předchozích, jednoznačně pozitivních defenestrací, nejsvětlejších okamžiků naší historie. V tomto smyslu nebyla defenestrací, likvidací zločinců ve státní či městské správě, začátkem ozbrojeného odporu proti zahraničním nepřátelům, ale antidefenestrací. Půjdeme-li ještě dále do historie, mohla by být smrt Jana Masaryka (pokud byla opravdu násilná) přirovnávána spíš k vraždě Jana Želivského, která také měla odpor národa naopak oslabit. Někteří historici také československý, možná předčasný pokus o demokratický socialismus srovnávají s vystoupením Jana Husa - sto let před Lutherem.

V případě srovnání s rokem 1618 však byli komunisté v jedné věci úspěšnější. Přes analogické inscenované procesy proti „českým pánům“ (kteří byli ovšem v případě pobělohorských inscenovaných procesů převážně němečtí protestanti, a v tomto případě židovští komunisté) se totiž komunisté u moci udrželi, a dokázali bránit rozkradení československého majetku po dobu delší než čtyřicet let.

V roce 1946 byla v parlamentních volbách nejsilnější Komunistická strana - získala celostátně 38 % hlasů, z toho v Českých zemích přes 40 %. Na Slovensku ovšem získala po masivní kampani přes 61 % (dvakrát víc než komunisté) „Demokratická strana“, ve které bylo mnoho „bývalých“ klerofašistů (ve funkcích 70 % klerikálů).

Spekuluje se proto o tom, že se za skutečností, že komunistická strana nedokázala za celou čtyřicetiletou „éru komunismu“ osvobození státu od „církve“ prosadit, skrývá nějaká tajná dohoda komunistické strany se skatolickou „církví“ (která za své kolaborace během války značně zvýšila svou moc), nebo alespoň se slovenskými klerofašisty. Tato dohoda pak vedla k nebývalému růstu její moci právě v době, o které dnes lže, jak byla „utlačovaná“. Velmi podivnou je například i skutečnost, že na oslavu volby Klementa Gottwalda presidentem byla ve sv. Vítu sloužena černomagická mše.
Po této dohodě se pak státní orgány soustředily hlavně proti evangelickým církvím, vůči jejichž představitelům bylo vedeno (na méně viditelné úrovni, u okresních soudů) daleko víc procesů (a ve kterých padaly daleko vyšší „tresty“) než proti představitelům skatolické „církve“ (které byly hlavně na efekt). Je i doloženo, že někdy komunisté skatolické kněze, kteří měli být zatčeni, předem varovali. - Přesto má takto komunisty varovaný farář Beránek ve Vodňanech pomník jako „oběť komunistické zvůle“.
...Lze ještě pochopit, že nedošlo k osvobození státu od „církve“ za první republiky, kdy bylo třeba brát ohled na skatolické Němce (v Českých zemích byli Němci skatolíky z více než 94 %). Snad i to, že se této záležitosti nevěnovala pozornost hned po válce, kdy bylo i mnoho jiných starostí. Jak ale vysvětlit, že k němu nedošlo ani v době, kdy měla plně v rukou moc proklamativně ateistická komunistická strana? Částečně snad jen vstupem dřívějších kolaborantů-nacistů-skatolíků do strany!

Je pravda, že v roce 1950 byla zrušena většina mužských i ženských klášterů. Přes tak časté nářky o pronásledování „církve“ komunisty nebylo podle údajů pravoslavné církve „příkoří“, které se skatolíkům dálo, vůbec srovnatelné se zločiny, které u nás skatolická „církev“ hned od konce války páchala vůči církvi pravoslavné, kterou jako svou „konkurenci“ systematicky likvidovala hlavně falešnými udáními ohledně její reakčnosti a protisovětskosti. Podle zasvěcených kruhů vyráběla skatolická „církev“ falešná udání i na své vlastní členy, které obětovala, aby se mohla stavět do role oběti. ...Když se pro svou kolaboraci mohla těžko stavět do role oběti nacismu, začala si vytvářet pozici „oběti komunismu“.
Komunistický režim tedy naopak skatolické „církvi“ pomáhal likvidovat její odpůrce, a to ať členy jiných církví, tak i nepohodlné členy z jejích vlastních řad. ...Zajímavá je i skutečnost, že archeologové měli zakázáno mluvit o onom nálezu 1200 dětských koster pod voršilským klášterem. (Nalezeny byly v době „normalizace“.)

I ve starších pracích skatolických autorů můžeme najít zmínky o náboženské lhostejnosti liberální éry, o tom, že po celé 19. století proti sobě stáli český národ a „církev“ v ostrém konfliktu, a že proto ani erární „austrokatolicismus“ (po uzavření konkordátu v roce 1855, tedy v době, kdy působení „církve“ na obyvatelstvo bylo nejsilnější) nemohl mít na obyvatelstvo nějaký silnější vliv. O tom, že skatolická „církev“ byla vždy v konfliktu s češstvím, do kterého proniká teprve za první republiky.
(I když je pravda, že strana křesťansko-sociální nepůsobila negativně. Byla založena po vzoru německé křesťansko-sociální strany, která byla za první republiky jednak stranou vládní, ale hlavně protifašistickou.)

Můžeme zde i najít analogii mezi dobou Karla IV. a Václava IV., kdy se české obyvatelstvo poprvé dostává do kontaktu s římskou „církví“, a tímto nedávným pronikáním „církve“ v době samostatného československého státu. Obojí bylo v době, kdy se České země staly předmětem zvýšeného politického zájmu (v prvním případě jako centrum římské říše, ve druhém jako nový stát), a tedy i zájmu „církve“. Husitství, které tehdy v reakci na to vzniklo, však bylo skutečně protiskatolické, na rozdíl od režimu po roce 1948, který byl „proticírkevní“ pouze formálně. ...A frázovité vzývání husitských tradic komunistickou ideologií dokonce vyvolalo u mnoha lidí odpor a připravilo půdu dnešní protihusitské skatolické propagandě.
Pronikání skatolické „církve“ pak po roce 1948 pokračuje. Po upevnění její moci na Slovensku za slovenského „štátu“ přišly na řadu i sousední oblasti Moravy. Jednak Valašsko - původně nejprotestantštější oblast. (Připomeňme si, jak se tam roku 1777, po rozšíření fámy, že již byl vydán toleranční patent, naprostá většina obyvatel přihlásila k protestantství.) A tak mohly být ve Vsetíně, původně nejprotestantštějším městě (v roce 1777 90 % protestantů), později všechny posty obsazeny členy KDU-ČSL. Další oblastí bylo Hodonínsko - oblast původně nejlevicovější. (Připomeňme si, že prosincová stávka v roce 1920 tam přerostla v revoluci). Není divu, že se na tato území „církev“ musela přednostně zaměřit. (I když klíčovým pro prohloubení vlivu v těchto oblastech bylo již darování Velehradu jezuitům v roce 1890 ministrem kultu a vyučování Gautschem.) ...Z oblastí, kde byl vliv „církve“ nejmenší, se tak paradoxně staly oblasti, kde je její vliv největší.

Už 12. listopadu 1989, tedy ještě před „revolucí“ došlo k čistě politickému svatořečení „Anežky České“. Po roce 1989 pak u nás nastala, jak říkám, nová doba římská, ačkoli si mnozí občané původně představovali, že přijde něco úplně jiného - třeba čekali novou dobu renesance, podobnou době vlády Jiřího z Poděbrad. Po „volbě“ Havla samozřejmě následovala černomagická mše v chrámu sv. Víta - na které byl i „evangelík“ Klaus.
Hned na začátku roku 1990 se pak začal název země psát po vzoru prvního „protektorátu“ Česko-slovensko - s nacistickou pomlčkou, kterou slovenští klerofašisté ihned opět prosadili. A podobně jako tehdy se hned také začalo s přípravami na rozdělení země, na obnově slovenského „štátu“ a vzniku „České republiky“ (spíš repliky Böhmen und Mähren).

„Církev“ byla před rokem 1989 tak „utiskovaná“, že dostávala na svou činnost ze státního rozpočtu ročně kolem půl miliardy Kčs. Ještě větší částky v té době stát vynakládal na opravy a rekonstrukce „církevních“ objektů, a to nejen kulturních památek, ale i „církevních“ provozních budov, dokonce platil i výstavbu nových kostelů, aj. Vládnoucí KSČ dostávala v té době ze státního rozpočtu naproti tomu jen 70 miliónů Kčs ročně, neboť si své náklady hradila převážně z členských příspěvků sama. (Naivní člověk by asi čekal naopak, že si budou věřící platit ze svého svou „církev“, a na státním rozpočtu bude parazitovat vládnoucí strana.) ...Když to tedy vezmeme podle toho, jak byly vypláceny „dividendy“, kdo tady vlastně vládnul?
Dnes jsou dotace „církvi“ samozřejmě ještě vyšší než dřív. Jen na platy je to ročně jedna miliarda Kč. Platy kněží jsou velice nadstandardní, a na rozdíl od jiných státních zaměstnanců pobírají i třinácté a čtrnácté platy, které jim zůstaly i poté, co byly ostatním zkrouhnuty na pár směšných procent, v plné, stoprocentní výši. A má tomu tak na dlouhý čas zůstat i v případě, že jim okupační správa protiprávně věnuje další stamiliardové majetky.

Nezákonným „zákonem“ č. 298/1990 a jeho novelou č. 338/1991 Sb., která seznam majetku převedeného „církvi“ rozšířila, okupační správa darovala „církvi“ stovky většinou historicky cenných budov, které „církvi“ samozřejmě nikdy nepatřily, a ve kterých často byly domovy důchodců a zařízení pro zdravotně postižené, které byly brutálně vystěhovány. Omylem (?) tehdy darovali voršilskému neřádu i budovu Národního divadla. I když se říkalo, že k tomu došlo omylem, na druhou stranu říkali, že není možné dar vzít zpátky. Voršilský neřád si asi tak jistý nebyl, proto budovu rychle prodali a peníze shrábli.
Dar byl odůvodňován tak, že je nutné „církvi“ majetky darovat, aby měla prostředky na svůj provoz. Prezentovalo se to tehdy jako projev dobré vůle vůči „církvi“ která tak „trpěla“ za komunismu (jako kdyby to byla pravda). Tehdejší tolik obdivovaný arcibiskup kradinál František Tomášek tyto kradené majetky (a o kterých moc dobře vědě, že jsou kradené) přijal a ujišťoval obyvatele, že „církev“ už nic dalšího chtít nebude. Samozřejmě, že se pak nic nezměnilo, provoz „církve“ platil nadále „stát“ - tedy nevěřící svými daněmi, počty platů rostly, pokud jde o jednotlivce, a rostly i celkově, protože počet farářů, které má „stát“ platit, nebyl žádným zákonem, žádnou dohodou omezen. A „církev“ se začala dožadovat dalších stamiliardových majetků a rozsáhlých území.
Nejzávažnější skutečností je, že šlo o nebezpečný precedens, neboť „církev“ byla poprvé prohlášena za skutečného vlastníka (kterým nikdy předtím v historii nebyla) majetku, kterým byla obdarována, čehož začala hned nehorázně využívat.

„Církev“ tedy vznesla po roce 1989 požadavky na „vrácení“ rozsáhlých majetků, které nikdy předtím nevlastnila (pokud by ovšem někdo nechtěl pobělohorskou protiprávní držbu tohoto majetku „církví“ nazývat vlastnictvím). „Církev“ tyto majetky maximálně měla v užívání a byly spravovány s její účastí. To „církev“ samozřejmě moc dobří ví, přesto se nikdy nejednalo o tom, že by „církev“ dostala tento majetek opět jen do užívání, ale naopak o majetkových megapřesunech.
Přes nehorázné požadavky nenažrané „církve“ však ani majetky, které požaduje, nedosahují celkové výše dotací, které obdržela za dobu „bezbožného“ komunismu. Hospodaření na tomto majetku by v té době i bylo ztrátové, a kdyby tehdy komunisté chtěli, mohli „církev“ zlikvidovat tak, že by jí tento majetek dali k užívání, a zároveň zrušili dotace. „Odlukou“ by tehdy byla „církev“ zlikvidována velmi rychle.
Nejabsurdnější „restitucí“ v celé polistopadové době jednoznačně bylo ono darování Národního divadla voršilskému neřádu. (Navíc se jednalo o moderní budovu Nové scény, se kterou voršilky opravdu nemohly mít nic společného, a novodobá technická zařízení nutná pro provoz staré budovy.) ...I když v této okupaci divadla byla i symbolika, vzhledem k tomu, že voršilky jsou jen ženskou větví jezuitů a právě jezuité divadlo ke své propagandě zneužívali.

Roku 1991 se stává arcibiskupem Miloslav Vlk. Za jeho arcibiskupování „církev“ otevřeně provádí teroristickou činnost, odmítá o svém postavení ve státě jednat, diktuje si podmínky, megapodvodně se domáhá dalších stamiliardových majetků a českého území. Zejména proslulý je svými teroristickými útoky na chrám Sv. Víta.
Chování „církevních“ pohůnků k návštěvníkům chrámu sv. Víta - který „církvi“, jak je notoricky známo, nikdy nepatřil (tak by naivní člověk mohl očekávat, že by se tam měla chovat slušně) - bylo vůbec po dlouhou dobu otřesné a stále nehoráznější, a budilo údiv i turistů ze skatolických zemí.
Myslím, že jej bez okolků můžeme nazývat masovým vrahem. (Masový vrah je mimo jiné i ten, kdo v masových prostředcích páchá vraždy - vyvíjí jakoukoli nepřátelskou činnost.)

Na tom, co si „církevní“ vraždící lůza dovolila - tvrdit, že jim patří chrám sv. Víta, je jednoznačně vidět, že moc „církve“ u nás vzrostla natolik, že je nejvyšší za celou dobu historie. To si totiž „církev“ nedovolila nikdy v minulosti - dokonce ani po bitvě na Bílé hoře! (I když je pravda, že dokud československý stát chrám za své peníze nedostavěl, nebyl až takový důvod proč.)
 Ohledně chrámu sv. Víta zde byl, jak jsem se zmiňoval už dřív, dokonce zvláštní zákon z roku 1513, majestát vydaný Vladislavem Jagellonským, který mu uděloval status nezcizitelného majetku České koruny. Formulace z roku 1918 - že patří „československému státu“ a z roku 1954 - že patří „československému lidu“ nepředstavují žádnou změnu vlastnictví, říkají jen jinými slovy totéž.
...Pokud někdo tvrdí, že výnos z roku 1954 nebyl potvrzením vlastnictví, ale znamenal jeho změnu, kterou je třeba zrušit, a zároveň tvrdí, jak komunisté v roce 1948 všechno sebrali, znamenalo by to pouze, že o vrácení chrámu by mohla žádat komunistická strana - která jej tedy podle tohoto tvrzení v letech 1948-1954 vlastnila, nikoli však „církev“.

Také skatolíků u nás nikdy nebylo tolik, kolik tvrdí „církev“. Dokonce i pokles počtu „věřících“ během asi jednoho desetiletí po roce 1989 ze zhruba třiceti na dvacet procent nevypovídá nic o poklesu „zbožnosti“, která tu neexistovala. Vypovídá pouze o demografii, o tom, že během této doby vymřelo obyvatelstvo narozené za Rakousko-Uherska, kdy byli křtěni - formálně - v podstatě automaticky skoro všichni. „Církev“ totiž (pokud si zrovna úplně nevymýšlí) vydává za věřící všechny pokřtěné. A navíc od všech pokřtěných neodpočítává komunisty - přestože byli papežem v roce 1949 exkomunikováni, ani ženy, které byly na potratu a jsou proto automaticky exkomunikovány také. ●
Na přelomu století byly provedeny dva sociologické průzkumy, jeden pro dospělou populaci, jeden pro mládež. Oba vyšly stejně. Praktikujících, hlásících se ke všem vírám, včetně orientálních nauk a různých alternativních směrů, bylo 7 %, z toho katolíků 4 %. Ke 4 % došla i sama skatolická „církev“, která prováděla sčítání návštěvníků bohoslužeb o náhodně zvolených nedělích v letech 1999 a 2004. K podobnému číslu se dostaneme i po odpočtu pokřtěných, kteří vstoupili do strany a potrativších. ...A toto číslo stále klesá.
O „zapálenosti“ zdejších věřících vypovídá i výrok představitele Charity, který si v rozhlase stěžoval, že z věřících jestli přijde do kostela jeden ze sta, a z těch jestli jim jeden z deseti něco dá.

Skutečnost, že klerofašismus na Slovensku přetrval, se neprojevila jenom prosazováním nacistické pomlčky. Na Slovensku brzy odhalili pamětní desku Hlinkovi, začali se hlásit k válečnému zločinci Tisovi, na demonstracích otevřeně provolávali fašistická hesla. Co naplat - proti Havlovi, symbolizujícímu svým původem bývalý „protektorát“ Böhmen und Mähren, začaly na Slovensku vystupovat požadavky na slovenský „štát“.
Někteří slovenští politici (jako Ján Čarnogurský) však podporovali rozdělení republiky sice z náboženských důvodů - ale v úplně opačném smyslu. Nechtěli, aby Slovensko spadalo pod české „církevní“ představitele, které považovali za ještě horší než slovenské. A jak se ukázalo, v tom měli pravdu.

Podobně, jako byl po roce 1968 oplocen a osázen - aby k němu lidé nemohli - pomník sv. Václava na Václavském náměstí, byl po roce 1989 oplocen a osázen pomník Jana Husa na Staroměstském náměstí. Analogicky tak ke „Štrougalovým sadům“, jak byla tehdy zahradnická výzdoba pomníku sv. Václava nazývána, vznikly „Havlovy sady“.
Věc má ale i svou hlubší symboliku. Velké události první republiky se odehrávaly většinou právě kolem Husova pomníku na Staroměstském náměstí. Husův pomník byl symbolem protiskatolického češství, Václavův pomník později do značné míry symbolem skatolického kolaborantství. Po oplocení Husova pomníku (a po zabrání náměstí trhoveckými stánky) jsou všechny význačnější události přesměrovávány na zprofanovaný Václavák.
Oplocení pomníku Jana Husa tedy má národ symbolicky odříznout od všech pozitivních rysů první republiky. A má jej také odříznout od všech nadějí, které si lidé dělali v roce 1968 - oplocen je i na pomníku vytesaný nápis se slovy „Věřím, že vláda věcí tvých k tobě se zase navrátí, o lide český!“, která tehdy ve své nejznámější písni zpívala Marta Kubišová. 

V roce 1995 papež při návštěvě v Olomouci prohlásil kriminálního i válečného zločince a nájemného vraha Jana Sarkandera za sratého.
V roce 1996 podepsala fašistická okupační koalice - ODS, KDU-ČSL, ODA dodatek ke své koaliční smlouvě, podle které okupační správa zlikviduje tím, že je vrátí „církvi“, 175 tisíc ha lesů - které „církev“ nikdy nevlastnila. Tuto restituční vraždu pak i okupační správa schválila, neschválil ji však parlament. Celý tento nesmysl vychází z absurdního výkladu známého falza, „Konstantinovy donace“, podle které císař Konstantin daroval jisté majetky papeži Silvestrovi - který se tak prý jmenuje proto (silvestris - lesní), že mu Konstantin daroval i české lesy. Přitom skutečnost, že se v případě „Konstantinovy donace“ jedná o falzum, dokázal již v roce 1440 Laurentius Valla.

Složení Tošovského okupační správy (od 2. ledna 1998) bylo údajně nadiktované Vatikánem. Tato okupační správa bývá někdy nazývána klerikální, a sestávala prý hlavně z členů velice temné teroristické organizace Obolus Dej a Fuckolare. „Církvi“ darovala další majetky. I když v tom se příliš nelišila od Klausovy okupační správy, která začala s tímto dalším štědrým obdarováváním „církve“ už v předchozím roce. Patrně pro své krátkodobé působení nenadělala výrazně větší škody. Také členové Obolus Dej a Fuckolare jsou i v dalších okupačních správách, zejména v pravicových po fašistickém puči v roce 2006, ale i jako koaliční partneři (za KDU-ČSL) okupačních správ vedených ČSSD.

7. listopadu 1999 byl, z rozhodnutí papeže, kradinálem Vlkem proveden nejtvrdší černomagický obřad, jaký byl kdy proveden na našem území. Při něm byly pozůstatky protiskatolických bojovníků, padlých v bitvě na Bílé hoře, pohřbeny v prostorách skatolického kostela „panny“ Marie „Vítězné“ - patronky „konečného řešení české otázky“ - v Praze na Bílé hoře.
Černomagické obřady spočívající v pohřbívání vrahů s obětmi, například nacistických vojáků s povražděnými obyvateli napadené země, esesáckých dozorců koncentračních táborů s umučenými vězni, tedy obřady, kterým je v černé magii přikládána velká moc, se dnes staly v podstatě „módou“. Tento černomagický pohřeb obětí z jedné z bitev třicetileté křižácké války - války, kterou se definitivně dostaly k moci síly usilující o zničení života na Zemi, respektive jejich sluhové, je však „vrcholem všech vrcholů“. Kradinál Vlk tento černomagický obřad vydával za „akt smíření“. Jelikož se však černomagické lidské oběti také často prováděly „na usmíření bohů“, měl svým způsobem i pravdu...

V roce 2003 - v době největších řečí o boji proti terorizmu - byla v Praze na Malé Straně, jako výsměch celému světu, otevřena kancelář sudetských teroristů. ...Jednotka rychlého nasazení dosud nezareagovala. „Katolicky orientovaní“ sudetští teroristé dnes otevřeně žádají genocidu českého národa. ...Otevřeně žádají „řešení české otázky“ způsobem, který byl kdysi připraven papežem Janem Pavlem II. tím, že navozil do koncentračních táborů zásoby cyklónu B, které by stačily na zavraždění dalších desítek miliónů lidí.
Největší podporu sudetští teroristé mají, podobně jako měl dříve Hitler, ve skatolickém Bavorsku a Rakousku. A podobně, jako za německé okupace nacisté udělovali českým kolaborantům jako „vyznamenání“ zcela demagogicky „svatováclavskou orlici“, tito dnešní sudetští nacisté udělují za zásluhy v boji proti lidským právům stejně demagogicky cenu dalšího českého panovníka  - cenu Karla IV.
...Pokud někoho zarazí skutečnost, že Německo nikdy neuznalo hranice s Českými zeměmi, je dobré si připomenout, že hranice Německa s Českými zeměmi nikdy neuznal také Vatikán.

V roce 2004 České země vstoupily do EU. Nejchudší České země se ihned po vstupu staly „čistým plátcem“, naproti nejbohatšímu Irsku, které bylo „čistým příjemcem“. Jedním z účelů EU, která je ovládána Vatikánem, totiž je i hospodářská likvidace „kacířských“ zemí. Neskatolické země proto musí dotovat země skatolické, a tak „kacířské“ České země musí dotovat skatolické Irsko.
Jedna analogie je ale až příliš nápadná: EU Českým zemím zakazuje rozšiřovat plochu vinohradů. Většina vinohradů u nás přitom zanikla za třicetileté křižácké války - v důsledku habsburské okupace (na Moravě pak nastoupila „slivovicová kultura“). Svým způsobem jde tedy o pokračování habsburské (a tedy vatikánské) pobělohorské okupace. ...Snad aby Češi nezačali znovu přijímat podobojí!
Dnešní doba se době pobělohorské, konci renesance a příchodu baroka podobá až v příliš mnoha detailech - a nejvíc asi současným skatolickým terorem. A politici jdou „církvi“ samozřejmě na ruku. Příliš se nevyznamenala ani sociální demokracie, se svým vyvěšováním vlajek kvůli „docyklónování“ papeže roku 2005. Vláda „nacionálně socialistické demokracie“ dokonce vyhlásila stádní smutek. To například ve Francii odmítl i jinak ke všemu ochotný Jacques Chirac. (Zkratka NSDAP se za koalice ČSSD s KDU-ČSL, v letech 2002-2006, vykládala jako nacionálně socialistická demokracie a papeženci.)

Krátce po fašistickém puči v roce 2006 následoval teroristický útok na chrám sv. Víta v Praze. Rukopis útoku je velmi podobný útoku na newyorská „Dvojčata“. Podobně, jako byl útok v New Yorku útokem na národní symbol a útokem na lidská práva (viz 2. díl Dějin Českých zemí, Lafayette), byl útok na svatovítský chrám rovněž útokem na světský národní symbol, a navíc útokem na symbol náboženské tolerance (i když poslední dobou to, co se v chrámu, který měla římská „církev“ v užívání, dělo, toleranci ani v nejmenším nepřipomínalo). Datum jim asi trochu nevyšlo - patrně mělo k útoku dojít již o den dřív, v den, kdy bylo v roce 1415 na kostnickém koncilu Čechům zakázáno přijímat podobojí. Jednoznačně se jednalo o teroristický útok - protože cílem je zastrašení obyvatelstva - ve svém důsledku možná ještě horší než v případě útoku na „Dvojčata“, protože v tomto případě se jedná o vyvolání trvalé nejistoty. V obou případech se také jednalo o snahu jisté skupiny chopit se moci v zemi. 
Dostavba chrámu sv. Víta v Praze v letech 1920-1929 byla chápána jako ryze národní záležitost, tedy ne jako náboženská, a už vůbec ne jako skatolická. Stačí se podívat na výzdobu chrámu, a vidíme, jak silně byli umělci, kteří se na ní podíleli - Alfons Mucha, František Bílek, Čeněk Vosmík, ovlivněni pravoslavím, židovstvím a jinými „herezemi“, a jak daleko měli ke skatolictví. (Jako kameník tam pracoval také pozdější první dělnický president Antonín Zápotocký.) Také se kradinál Vlk nechal ještě před teroristickým útokem slyšet, že jakmile chrám uloupí, provede „změny interiéru“, čímž měl zřejmě na mysli, že díla těchto „heretiků“ z chrámu odstraní.
A také bychom si měli připomenout, že dostavba chrámu probíhala v době, kdy byly velmi napjaté vztahy s „církví“ a přerušené diplomatické styky s Vatikánem. Těžko by stát v takové době a za takových okolností stavěl něco pro „církev“.
Teroristický útok na chrám sv. Víta, se kterým se nedá srovnávat ani Zikmundovo řádění (v tomto chrámu), „očista“ chrámu kalvíny, kteří přišli s Fridrichem Falckým, ani daleko větší pobělohorské zpustošení chrámu jezuity, byl jedním z nejbarbarštějších činů v historii, srovnatelný třeba s rozstřílením Buddhovy sochy v Afghánistánu Talibanem.
S odstupem času ale dnes také můžeme říci, že podobně, jako bylo založení chrámu sv. Víta patrně největší chybou Karla IV., byla prvorepubliková dostavba chrámu asi tou největší chybou v české historii.

V roce 2007 byla média zahlcena aférou ohledně bezvýznamného úplatku Jiřího Čunka, aby se odpoutala pozornost od jeho role v zablokování částky ca 700 miliard Kč, kterou EU údajně chtěla vyplatit ČR. Ve skutečnosti šlo pravděpodobně jenom o hru - EU této „kacířské“ zemi nikdy nic vyplatit nechtěla, a částku slíbila až tehdy, když měla na patřičných místech své lidi, o kterých s jistotou věděla, že vyplacení zablokují. Vypadá to, že byl pouze „bílým koněm“, a spekuluje se o roli Čunkova bratra, jezuity.
Značně znepokojující jsou zprávy o povinné náboženské - přesněji skatolické - výchově vojáků z povolání. To je v neskatolické zemi poněkud zarážející. Podle všeho jsou vychováváni protinárodně, a důvod je jasný: jsou určeni k nasazení proti vlastnímu národu. (Pro nasazení v Afghánistánu by skatolíky být nemuseli.)

Aby byly v roce 2008 v pseudopresidentských pseudovolbách získány hlasy KDU-ČSL, byla okupační správa rozhodnuta darovat „církvi“ přes 300 miliard Kč a 850 km2 území (i když to později zatím neprošlo). Pseudovolba Klause pseudopresidentem tak měla stát každého, včetně těch, kteří už dýchají jenom na přístrojích, a těch, co jsou ještě v inkubátoru, přes 30 000 Kč. Kromě toho měl každý nedobrovolně postoupit 85 metrů čtverečních své rodné země Vatikánu. Během pseudovoleb měl Klaus projev, který mnoho lidí označilo za klerofašistický a napsaný lidovci. 
Homosexuální klerofašisté opět chtěli prosadit absolutní zákaz heterosexuality. A také pseudoministr kultury „vyšel církvi vstříc“ a požadoval, aby manželství, kromě toho, že je u nás nerozlučitelné, bylo i nerozveditelné.
...Připomínám, že rozvod je opatření v rámci manželství, manželství jím nekončí. To by končilo pouze rozlukou, která v našem „právním řádu“ - patrně na nátlak skatolické „církve“ - chybí. V „době komunismu“ totiž měl u nás rozvod platnost rozluky, jinými slovy, rozluce se říkalo rozvod. Po roce 1989 byly tyto rozluky zrušeny a všechna ukončená manželství byla obnovena - čímž vznikla například vyživovací povinnost vůči „bývalým“ partnerům. Je otázkou, jestli pouze využili nepřesné terminologie, nebo jestli byl název rozvod pro rozluku vnesen do našeho právního řádu v roce 1949 jako trojský kůň právě „církví“, aby mohla později na základě tohoto slovíčkaření obnovit zrušená manželství a nastolit jejich nerozlučitelnost.

Rok 2009 pak v médiích začal notnou dávkou „církevního“ terorizmu, lamentováním kradinála Vlka nad tím, že Češi nechtějí platit třicet korun „svatému“ Jidášovi, a pochvalováním si, jak „církev“ zničila právní cítění Čechů. Vzniká nová pravicová strana SSO. Za vše mluví skutečnost, že se jmenuje Strana „svobodných“ ovcí a i v logu má ovci. Vzhledem k názvu samozřejmě není žádným překvapením, že nová strana chce převést zbývající „státní“ majetek na skatolickou „církev“.
Skatolická „církev“ se ostře postavila proti tomu, aby byl exhumován Tycho Brahe a zkoumáno, jestli nebyl otráven. Proč asi? (Svědomím bych to ale v tomto případě nenazýval.)
Poté co parlament konečně vyslovil okupační správě nedůvěru, odmítl i „zákon“, podle kterého se měly skatolické „církvi“ ony stamiliardy Kč a rozsáhlá území darovat. Následoval další teroristický útok skatolické „církve“ na chrám sv. Víta, tentokrát u Ústavního soudu.
V Praze se v tomto roce konal po dlouhé době dříve tolik opovrhovaný lampiónový průvod. Ovšem v souvislosti s oslavami masového vraha Jana Nepomuckého.

Je i otázkou, jestli není možné pohlížet na nesmyslné rozhazování desítek miliard Kč okupační správou, ke kterému došlo těsně před jejím odstoupením, spíš než na sprosté rozkrádání jako na součást plánu na genocidu „kacířského národa“.
Český národ - národ, který dal vznik reformaci - prostě vadí „církvi“ (která má dnes navíc největší moc v historii) a dalším vládnoucím silám ze všech národů nejvíc. Podobně, jako „církev“ systematicky likviduje pravoslaví, které považuje za velmi nebezpečné mimo jiné už proto, že pravoslaví v minulost vytlačilo z Malé Asie kult frýgické Kybélé, ze kterého římská „církev“ vznikla, pracuje také systematicky na likvidaci pro ni nebezpečného českého národa. Pro jeho likvidaci použije cokoli. (Někdo může sice namítnout, že tak nebezpeční přece nejsme, že se asi jedná „jen“ o mstu, ale to na výsledku moc nemění.) Český národ prostě vadí, i když ve skutečnosti není zase o tolik duchovnější než jiné národy. Češi sice nejvíc odmítají falešné náboženské kulty, ale o to víc podlehli novodobému kultu naoko světskému - antikomunismu. ● Pokud budeme i ten počítat za náboženství, kterým ve skutečnosti je, rozdíl mezi Čechy a jinými národy zase až tak velký nebude.
...Pokud není možné Čechy rovnou povraždit, není žádná životní podúroveň dostatečně nízká, aby ji nebylo třeba ještě snížit. I když Češi budou jíst holubí trus, budou pořád poučováni o „prožírání“ budoucnosti a potřebě dalšího „utahování opasků“ (a bude na něj zvýšena DPH).

Papež, známý svou přezdívkou kardinál tank (podle svého působení v panceřové divizi SS, já mu říkám plechový esesák), při své návštěvě v roce 2009 ani moc neprovokoval. Zato jeho tajemník říkal něco ve smyslu, že s vyvražďováním českého národa se začne hned jak skončí ekonomická krize. A za vzor nám dával irské fašisty.
Česká televize dostala vysokou pokutu za příliš objektivní pořad o „církevní“ prostituci (pardon, manželství, protože „církev“ chce všechno), vedení Dezinformačního ústavu bylo v roce 2010 předáno - jak jinak - skatolické „církvi“.

Nový arcibiskup, Dominik Duka, jmenovaný v roce 2010, přestal s teroristickými útoky proti chrámu sv. Víta. Dokonce řekl, že to, že „církev“ chrám nevlastnila, „mělo v toku dějin zabezpečovat ochranu katedrály před možností prodeje či užití k jiným účelům“. K žádnému obratu v postoji „církve“ k českému národu však nedošlo.
Krátce na to se okupační správa rozhodla pokračovat ve stamiliardovém tunelování nelegálním darováním stamiliard Kč, mnoha nemovitostí a rozsáhlých území skatolické „církvi“. Na nemovitosti byly údajně již předem sepsány smlouvy o smlouvě budoucí - o prodeji různým mafiím, aby „církev“ mohla hned shrábnout peníze. Duka byl proto v roce 2012 jmenován kradinálem, aby se mohl tohoto stamiliardového rozkrádání národního majetku plně účastnit. K dalšímu tunelování se chce připojit i kolaborací neslavně proslulý „Řád nacistických rytířů“.

Jelikož v „tržní“ společnosti má lidský život také jen „tržní“ hodnotu, pseudoministerstvo zdravotnictví kalkulovalo cenu lidského života a stanovilo jej na jeden milión korun. Podle obvyklého výpočtu podle minimální mzdy sice vychází na dva milióny, ale v době silné nezaměstnanosti, kdy ani práci s minimální mzdou není možné sehnat, má takový výpočet své opodstatnění. ...Stamiliardové tunelování tedy představuje statisícové vraždění. (Něco v tom smyslu jsem psal již dřív. ●) Doufejme, že někdy v budoucnu bude se všemi, kdo se jej dopustili nebo jej umožnili, podle toho naloženo - jako s těmi, kdo se dopustili genocidy v takovém rozsahu, jako s vraždící lůzou.
Odhadovanou zpronevěřenou částku z opatrnosti poněkud snížili. „Církevní“ megatunel se prozatím odhaduje na něco přes 160 miliard Kč, tedy přes 160 000 zavražděných, částka však není konečná.
Parlament tuto „církevní“ genocidu i odsouhlasil. Čeští nacisté pak i podepisovali druhou antichartu (řada z nich byla signatáři již první anticharty) výzvu k „církevní“ genocidě českého národa - k tomuto statisícovému vraždění (zprvu 40 podpisů), navíc s řevem: „co ještě nebylo ukradeno, musí být ukradeno teď!“
 Kradinál, který vedl blbé řeči o ochlokracii, vládě lůzy, a tak je teď sám nazýván ochlokratem, se de facto otevřeně přihlásil ke „třetí říši“. Přihlásily se k ní i Ekumenická rada církví - což svědčí o jejím naprostém ovládnutí Vatikánem, a Federace židovských obcí - což svědčí o jejím ovládnutí americkými židovskými nacisty.

Proti „církevní“ genocidě se zvedl velký odpor veřejnosti, občanských iniciativ, opozičních politiků, „odsoudila“ ji i soudkyně Ústavního soudu Eliška Wagnerová. A tak okupační správa začala vyhrožovat, že pokud nebude „církevní“ genocida schválena, daruje uvažované stamiliardy muslimům. Začali hrát na u Čechů téměř všeobecný odpor proti muslimům, na to, že mnozí neinformovaní lidé budou darování peněz skatolické „církvi“ považovat za menší zlo. ...Z cizího se dobře dává!
Okupační správa se prostě přes odpor obyvatelstva i nátlak EU, které se nelíbí její otevřená kriminalita, nemíní vzdát. Říká se, že ji její „kmotři“ dosadili právě s hlavním úkolem prosadit „církevní“ genocidu (správně také nazývanou druhou pobělohorskou konfiskací), s tím, že pokud se jí to nepodaří, tak je „sejmou“. Neexistuje proto zločin, který by byl považován za tak vážný, že by pro jeho spáchání mohla odstoupit. Prostě má za sebou „nejvyšší morální autoritu“, skatolickou „církev“. ...Ani po deseti letech bez voleb se tedy žádné „předčasné“ volby neočekávají.

Okupační fašistická lůza chce ještě letos v Praze na Staroměstském náměstí vztyčit symbol „konečného řešení české otázky“ - mariánský sloup. ...Tedy něco, co si nedovolili ani nacisté! Jinak se kromě toho, že „církevní“ lůza - kradinál Duka vyhrožuje justičními vraždami, a občas někde řádí nebo vyhrožují skatolické bojůvky, nic neděje.

Uzavřu tedy něčím, co je spíš pro pobavení, a to tím, že si kradinál Duka ukradl část kostí svatého Víta, Václava, Vojtěcha, Zikmunda a svaté Ludmily, nechal rozemlít na prášek a pověsil si je na krk. Kosti nebyly jeho majetkem a ani k nim oficiálně neměl přístup. Tímto jeho činem jsme nějak výrazně poškozeni nebyli a svědčí jen o jednom: už ani ostatky svatých nejsou „církvi“ svaté.

6. října 2012  ▓

Jan Kristek